Постанова
Іменем України
 
30 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 2-3815/11
провадження № 61-19924св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                  Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - Ізмаїльська міська рада,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області у складі судді Пепеляшкова С. М.                     від 14 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Дрішлюка А. І., Сєвєрової Є. С., Таварткіладзе О. М.,               від 15 лютого 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2011 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до                      ОСОБА_2 про усунення перешкод та встановлення сервітуту.
 
Позовна заява мотивована тим, що сторонам на праві спільної часткової власності належить по Ѕ частині будинку  по АДРЕСА_1 .
На земельній ділянці біля цього будинку відповідач самовільно побудувала магазин, сарай та курник, а також встановила дах на своїй частині будинку, який має злив під його частину будинку, що призводить до його підтоплення та руйнування. Зливні води з даху зведеного відповідачем сараю підтоплюють його літню кухню. ОСОБА_2 за допомогою будівельних матеріалів перекрила вікно у кухні у належній йому частині будинку.
Уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд зобов`язати відповідача демонтувати споруду літ. «М», розташовану по АДРЕСА_1 ; зобов`язати відповідача забезпечити влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель сараїв, літньої кухні та частини будинку, що належать їй, на частину ділянки, що знаходиться в його користуванні; зобов`язати відповідача демонтувати встановлене нею перекриття вікна його кухні; вирішити питання про розподіл судових витрат.
 
У листопаді 2011 року ОСОБА_2 подала до суду зустрічну позовну заяву, в якій зазначила, що  ОСОБА_1 облаштував вікно у літній кухні, без погодження з нею, яке виходить у її двір, чим створив їй незручності у зв`язку з поширенням неприємного запаху.
Крім того, ОСОБА_1 шляхом становлення огорожі перекрив їй вільний доступ до тильної частини будинку, що унеможливило користування ним.
З урахуванням уточнень просила суд зобов`язати ОСОБА_1 відвести стоки води з даху житлового будинку та господарських будівель від її земельної ділянки; демонтувати вікно в літній кухні ОСОБА_1 , що входить до її двору; відкрити вільний доступ для користування та обслуговування тильної частини її будинку; зобов`язати ОСОБА_1 затомпонувати незаконну зливну яму; заборонити ОСОБА_1 встановлювати на межі шиферний паркан; демонтувати належний позивачу гараж, який знаходиться поблизу її житлового будинку; не чинити перешкод в розробці проектної документації.
 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
 
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області                                    від 14 листопада 2016 року позов ОСОБА_1  задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_2 знести сарай літ. «М».
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_1 демонтувати вікно літньої кухні, встановити земельний сервітут та відкрити вільний доступ ОСОБА_2 для користування та обслуговування тильної частини будинку.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що надвірна споруда під літерою «М» не відповідає державним будівельним вимогам та є самовільною побудовою, про що свідчать висновки експертів. На підтвердження інших вимог ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів. Оскільки відстань від віконного отвору з кухні, яка належить ОСОБА_1 , до віконного отвору житлової кімнати в частині домоволодіння ОСОБА_2 менше встановленої метрової норми відстані між спорудами, його слід демонтувати, встановити земельний сервітут та відкрити вільний доступ ОСОБА_2 для обслуговування тильної частини будинку. Інші вимоги останньої є необґрунтованими.
 
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 лютого 2017 року відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_2 , рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 14 листопада 2016 року залишено без змін.
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що за відсутності дозволу та проекту переобладнання тамбура, який належить ОСОБА_1 , в кухню з відкриттям вікна у двір, під навіс ОСОБА_2 та його безпосередньої близькості до житлової кімнати останньої, вказане вікно слід демонтувати. Система водовідведення з даху будинку та каналізації в належній                   ОСОБА_1 частині домоволодіння відповідає вимогам технічних та санітарних норм. Доступ для обслуговування тильної сторони належної ОСОБА_2 частини будинку - відсутній, тому ОСОБА_1 зобов`язаний відкрити такий доступ шляхом надання можливості останній користуватися його земельною ділянкою. Самовільно збудовану ОСОБА_2 споруду під літерою «М» слід знести.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого  суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що на будівництво споруди під літерою «М», яка є навісом, не потрібний дозвіл, а тому ця споруда не є самочинною та не підлягає зносу. Резолютивна частина оскаржуваного судового рішення є незрозумілою для відповідача.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Справа передана до Верховного Суду.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 03 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві та ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року призначено до судового розгляду.
 
У травні 2017 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, який мотивований незгодою з її доводами та законністю й обґрунтованістю висновків судів попередніх інстанцій.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Сторонам на праві спільної часткової власності належить по Ѕ частині будинку  по АДРЕСА_1 .
Відповідно до висновку експерта № 48е/С/12 від 12 вересня 2013 року навіс                         літ. «М», який належить ОСОБА_2 , є капітальною спорудою, на будівництво якого необхідно отримати дозвіл у відповідності з діючими нормами. 
 
Матеріалами технічної інвентаризації  від 11 травня 2012 року встановлено, що навіс літ. «М» є самовільно збудованим. Дозвіл та проект переобладнання тамбура «а-2», який належить ОСОБА_1 в кухню з відкриттям віконного отвору у двір - під навіс ОСОБА_2 у безпосередній близькості до її житлової кімнати у цих матеріалах відсутній. Вказане приміщення відповідає вимогам будівельним, технічним, санітарним, протипожежним нормам. Відстань від віконного отвору з кухні, яка належить ОСОБА_5 , до віконного отвору житлової кімнати № 2 в частині домоволодіння                      ОСОБА_2 складає 0,53 м. 
 
У спірному домоволодінні організована система водовідведення та каналізації в частині домоволодіння, яка належить ОСОБА_1 і здійснюється у вигрібну яму, яка знаходиться перед домоволодінням. Зливна яма відповідає вимогам санітарних норм. 
 
Доступ для обслуговування тильної сторони та вимощення частини будинку, яка належить ОСОБА_2 , відсутній. 
 
З даху домоволодіння та інших надвірних споруд, які належать                         ОСОБА_1 , організована система водовідведення, яка відповідає вимогам будівельних норм.        
 
Відповідно до висновку експерта № 164/2014 від 13 березня 2015 року, надвірна споруда, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зазначена в технічному паспорті від 11 травня 2012 року           під літ. «М», не відповідає вимогам державним будівельним вимогам та правилам, а саме для догляду за будівлями та здійснення їх поточного ремонту відстань до сусідньої межі ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни має бути не менше 1 метра. При цьому має бути забезпечено пристрій необхідних інженерно-технічних заходів, які перешкоджають стоку атмосферних опадів з покрівель та карнизів на територію суміжних ділянок.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга  не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з положеннями статей 386, 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.
 
Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений частиною другою статті 16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.
 
Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані, або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
 
Вирішуючи спір та підставно врахувавши висновки експертів, суди дійшли обґрунтованого висновку, що належна ОСОБА_2 надвірна споруда під літерою «М» не відповідає державним будівельним вимогам, є самовільно побудованою та перешкоджає ОСОБА_1 у здійсненні його прав як співвласника будинку АДРЕСА_1 , а тому підлягає зносу. За відсутності дозволу та проекту переобладнання тамбура, який належить ОСОБА_1 , в кухню з відкриттям вікна у двір, під навіс ОСОБА_2 та його безпосередньої близькості до житлової кімнати останньої, вказане вікно слід демонтувати з метою поновлення прав ОСОБА_2 як співвласника спірного будинку на користування житловою кімнатою № 2.
 
Вказані висновки судів є обґрунтованими й такими, що відповідають вимогам закону та обставинам справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.
 
Статтею 98 ЗК України передбачено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
 
В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 заявляла, що постійний та безоплатний сервітут їй потрібен в тій частині належної ОСОБА_1 земельної ділянки, яка прилягає до її стіни будинку, з метою проведення ремонту вимощення та стіни, її утеплення та розміщення будівельних матеріалів на час ремонту (а. с. 50-52, том 1).
 
Встановивши, що ОСОБА_2 не має вільного доступу до тильної частини будинку, суд обґрунтовано зобов`язав ОСОБА_1 встановити такий земельний сервітут. При цьому суд не вирішив питання його строковості та оплатності. Разом з тим не вирішення цієї частини зустрічної позовної вимоги може бути підставою для ухвалення додаткового рішення (стаття 220 ЦПК України 2004 року), а не для його скасування.
 
Згідно з положеннями статті 213 ЦПК України 2004 року судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Цим вимогам процесуального закону судові рішення першої та апеляційної інстанцій відповідають з таких підстав.
 
Відповідно до частини другої статті 308 ЦПК України 2004 року не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.
 
Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК України                    2004 року, і обов`язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.
 
Резолютивна частина судового рішення повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215 - 217 ЦПК України 2004 року.
 
У ній, зокрема, має бути зазначено: висновок суду про задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково (при відмові в позові слід точно зазначити, кому, відносно кого та в чому відмовлено); висновок суду по суті позовних вимог: які саме права позивача визнано або поновлено; розмір грошових сум чи перелік майна, присуджених стороні; вартість майна, яке належить стягнути з відповідача, якщо при виконанні рішення присудженого майна у наявності не буде; конкретні дії, які відповідач повинен вчинити та на чию користь, або інший передбачений законом спосіб захисту порушеного права; розподіл судових витрат відповідно до вимог статті 88 ЦПК України 2004 року; строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження; у яких межах допускається негайне виконання рішення, коли суд зобов`язаний або має право його допустити.
 
Так, з резолютивної частини рішення суду першої інстанції вбачається, що судом ухвалене рішення щодо демонтажу вікна літньої кухні, встановлення земельного сервітуту та відкриття вільного доступу ОСОБА_2 для користування та обслуговування тильної частини будинку.
 
Разом із тим судами встановлено та матеріали справи містять відомості, зокрема технічний паспорт від 11 травня 2012 року (а.с. 210-223 т 1), щодо адреси спірного будинку та земельної ділянки, відносно якої встановлено сервітут, позначення належної ОСОБА_1 літньої кухні, а також інші відомості щодо предмету позовних вимог.
 
Доводам ОСОБА_2 про те, що резолютивна частина вказаного судового рішення не містить конкретних відомостей щодо адреси спірного будинку та земельної ділянки, відносно якої встановлено сервітут, позначення належної ОСОБА_1 літньої кухні, тощо, судом апеляційної інстанції була дана належна правова оцінка та зазначено, що вказані недоліки можуть бути усунуті шляхом звернення сторін до суду в порядку статті 221 ЦПК України 2004 року.
 
З аналогічних міркувань не вирішення судом першої інстанції питання про судові витрати може бути підставою для ухвалення додаткового рішення, однак не є підставою для скасування правильного по суті рішення з формальних міркувань.
 
Крім того Верховний Суд в силу визначених статтею 400 ЦПК України повноважень позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд апеляційної інстанції, належно оцінивши доводи ОСОБА_2 щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права у зв`язку з невирішенням її заяви про розподіл судових витрат, обґрунтовано роз`яснив заявнику право звернення до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення в порядку, передбаченому статтею 220 ЦПК України 2004 року.
 
Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.
 
Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів з їх оцінкою.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області                                      від 14 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області                    від 15 лютого 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді: | Є. В. Синельников   О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович