Постанова 
Іменем України
13 листопада 2019 року
м. Київ
справа № 199/1551/16-ц
провадження № 61-21133св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Курило В. П.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду 
м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2016 року в складі судді: Руденка В. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2017 року в складі колегії суддів: Пономарь З. М., Баранніка О. П., Посунся Н. Є.,
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення осіб з кімнат гуртожитку без надання іншого житлового приміщення.
На обґрунтування позову зазначав, що він є власником житлового будинку 
АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 04 липня 2000 року, укладеного з відкритим акціонерним товариством «Металургмаш» (далі - ВАТ «Металургмаш»). До укладення вказаного договору зазначений будинок використовувався ВАТ «Металургмаш» як гуртожиток для тимчасового поселення у ньому одиноких працівників підприємства, оскільки така будівля рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради трудящих була введена в експлуатацію як гуртожиток для проживання одиноких громадян на 100 койкомісць заводу імені Красіна. 
З набуттям права власності на указаний будинок позивач з метою здійснення підприємницької діяльності почав надавати житлові приміщення для проживання окремим громадянам з наданням їм послуг з утримання будинку і прибудинкової території. Позивачем було встановлено, що у двох кімнатах цього будинку мешкають відповідачі, які відмовлялися надавати йому оригінал або копію ордеру на їх вселення та тимчасове проживання у такому приміщенні, а також укласти з ним договір на проживання.
Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд усунути йому перешкоди у реалізації права власності на кімнати АДРЕСА_2 шляхом виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення.
Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська 
від 27 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що відповідачі були на законних підставах вселені у спірне приміщення, яке було надано ОСОБА_2 для проживання з сім`єю підприємством на якому він пропрацював більше десяти років, а тому відсутні правові підстави для виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У березні 2017 року фізична особа-підприємець (далі - ФОП) ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та задовольнити позовні вимоги.
Аргументи учасників справ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що судами неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи, а висновки не відповідають дійсним обставинам справи.
Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу
У травні 2017 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувані рішення є законними та обґрунтованими.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судам установлено, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу 
від 04 липня 2000 року, укладеного з ВАТ «Металургмаш», належить будівля гуртожитку АДРЕСА_1 . Право власності позивача на придбане нерухоме майно було зареєстровано у комунальному підприємстві «Дніпропетровське міське бюро технічної інвентаризації» на підставі реєстраційного посвідчення від 11 липня 2000 року в реєстровій книзі № 630 за реєстровим № 2235/448. До укладення договору купівлі-продажу будинок 
АДРЕСА_1 належав ВАТ «Металургмаш» та використовувався ним у якості гуртожитку.
З 04 січня 1988 року по 31 грудня 1998 року ОСОБА_2 працював у 
ВАТ «Металургмаш».
Згідно з ордером № 3, який був виданий на підставі спільного рішення профкому дослідного заводу ВНІІ Мехчермет, протокол від 22 вересня 1989 року № 62, ОСОБА_2 разом із членами сім`ї, у складі трьох осіб надано право займати кімнату № 22 , площею 18,9 кв. м., розташовану в будинку 
АДРЕСА_1 . Відповідачі у зазначеній кімнаті зареєстровані у встановленому законом порядку.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 125 ЖК УСРС без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не можуть бути виселені, зокрема особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надавала їм житло не менш як десять років.
Частинами першою, третьою статті 132 ЖК УРСР передбачено, що сезонні, тимчасові працівники і особи, які працювали за строковим трудовим договором і які припинили роботу, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися у гуртожиток у зв`язку із роботою, може бути висилено без надання іншого жилого приміщення у разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України 2004 року), з урахуванням встановлених обставин і вимог (статей 10, 60 ЦПК України 2004 року), встановивши, що відповідачі до спірного приміщення були вселені підприємством на якому ОСОБА_2 пропрацював більше десяти років та ураховуючи те, що відповідачі не відносяться до перелічений у частинах першій, третій статті 132 ЖК УРСР осіб, обґрунтовано вважав, що відсутні правові підстави для виселення відповідачів із спірного приміщення без надання їм іншого житлового приміщення, оскільки ОСОБА_2 вселився у службове житло з підстав і в порядку, передбачених чинним житловим законодавством, враховуючи предмет та підстави заявленого позову, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для захисту прав власника у визначений позивачем спосіб.
Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська 
від 27 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                             В. М. Коротун 
С. Ю. Бурлаков
В. П. Курило