ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року 
м. Київ

Справа №  904/6293/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Васьковського О.В. - головуючого, Кондратової І.Д., Огородніка К.М.

за участю секретаря судового засідання Озерчук М.М.

розглянув касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця Мухи Віктора Анатолійовича
на постанову  Центрального апеляційного господарського суду від 24.06.2019 
(Чус О.В. - головуючий, судді: Коваль Л.А., Чередко А.Є.)
у справі № 904/6293/17
за  позовом Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" 
до Фізичної особи - підприємця Мухи Віктора Анатолійовича
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Дивобуд" 
про стягнення вартості безпідставно отриманого майна

Учасники справи:
представник КПТМ "Криворіжтепломережа" - Демченко А.Г.;
представник ФОП Мухи В. А. - Муха В.А. (особисто);
представник ТОВ "Дивобуд" - не з`явився; 

1.          Короткий зміст позовних вимог
1.1            30.05.2017 Комунальне підприємство теплових мереж "Криворіжтепломережа" (далі - КП ТП "Криворіжтепломережа", позивач) звернулося до суду з позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця Мухи Віктора Анатолійовича (далі - ФОП Муха В.А., відповідач) вартості безпідставно отриманого майна у розмірі 23808,83 грн.
1.2          Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в умовах неукладеного між сторонами договору відповідач за період з 01.01.2015 по 25.03.2017 отримав, але не оплатив теплову енергію. 

2.           Короткий зміст рішень судів першої  і апеляційної інстанцій
2.1          Справа розглядалася судами неодноразово
2.2           16.01.2019 Господарським судом Дніпропетровської області ухвалено рішення про відмову у задоволенні позовних вимог КП ТМ "КРИВОРІЖТЕПЛОМЕРЕЖА".
2.3          Відмовляючи у позові, місцевий господарський суд виходив з наступного:
- відповідно до ст. 1 Закону України "Про теплопостачання" відносини у сфері теплопостачання встановлюються шляхом укладення договору про купівлю-продаж (постачання) теплової енергії між теплопостачальною організацією та споживачем теплової енергії. Визначальним для вибору виду договору для укладення між теплопостачальною організацією та споживачем, і тарифу, який застосовуватиметься у розрахунках між сторонами, є визначення категорії, до якої відноситься споживач: населення, яке є власниками, орендарями житлових приміщень (квартир) і отримує послуги з централізованого опалення, укладає із теплопостачальною організацією договір про надання послуг з централізованого опалення із зазначенням встановленого тарифу на послугу з централізованого опалення; фізичні особи-підприємці, які використовують, зокрема, нежитлові приміщення у структурі багатоквартирних житлових будинків для здійснення у них підприємницької діяльності, укладають з теплопостачальними організаціями договори купівлі-продажу теплової енергії із зазначенням у них встановленого тарифу для "інших споживачів";
- відповідач, який є власником нежитлового приміщення та фізичною особою - підприємцем відноситься до категорії «інші споживачі» через неможливість віднесення останнього до першої та другої категорії споживачів;
- договір купівлі-продажу теплової енергії за вказаним у позовній заяві об`єктом між сторонами не укладений;
- зважаючи на те, що між сторонами фактично склалися договірні відносини, та виходячи із аналізу змісту ст. ст. 1212, 1213 ЦК України, їх положення не можуть застосовуватися до правовідносин, які врегульовуються договором;
- доводи відповідача про те, що справа не підлягає розгляду у господарському суді та провадження у даній справі підлягає закриттю безпідставні, оскільки нежитлове приміщення використовується відповідачем для здійснення підприємницької діяльності, а відтак дана справа має розглядатись за правилами саме господарського судочинства.
24.06.2019 Центральний апеляційний господарський суд ухвалив постанову, якою скасував рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.01.2019 та прийняв нове рішення про задоволення позову. З відповідача на користь позивача стягнуто 23808,83 грн за постачання теплової енергії, а також  розподілено судові витрати.
2.4           Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний господарський суд виходив з наступного:
- зі змісту пункту 44 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 №1198, слідує, що термін "споживач" застосовується в значно ширшому значенні, оскільки він також розповсюджується і на осіб, які використовують теплову енергію без укладення договору на теплопостачання;                    
- відсутність договору про постачання теплової енергії при підтвердженні факту її постачання обставинами справи не звільняє відповідача від обов`язку оплати за фактично спожиту теплову енергію. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 у справі №6-59цс13;
- у постанові Верховного Суду України від 18.11.2015 у справі №6-582цс15 зазначено, що позов про стягнення вартості теплової енергії підлягає задоволенню, якщо підтверджено, що між сторонами склалися фактичні договірні відносини;
- між сторонами протягом 01.05.2014 по 31.12.2016 склалися фактичні договірні відносини з постачання та споживання теплової енергії, позивачем належними доказами підтверджено факт подачі теплової енергії у нежитлове приміщення, вбудоване в першій поверх п`ятиповерхового житлового будинку загальною площею 43,4 кв. м., яке знаходиться у місті Кривий Ріг по вул. Свято-Миколаївська (Леніна), буд . 31 , приміщення № 2 , яким користувався відповідач у зазначений період, докази відключення приміщення від мереж централізованого опалення у встановленому законодавством порядку відсутні, а тому позов підлягає задоволенню на підставі ч.ч.1, 2 ст. 11 ЦК України та п.1 ч.1 ст. 174 ГК України;
- самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання, що відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі №6-1192цс15;
- позивач виконав свої зобов`язання щодо надання послуг централізованого опалення, а відповідач незалежно від споживання цієї послуги, або відмови від її споживання, зобов`язаний оплатити надані послуги. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1706цс15, від 11.11.2015 у справи № 6-1192цс15.

3.           Встановлені судами попередніх інстанцій обставини
3.1          На підставі договору купівлі-продажу від 19.03.2005 відповідач придбав нежитлове приміщення, вбудоване в першій поверх п`ятиповерхового житлового будинку загальною площею 43,4 кв.м., яке знаходиться у місті Кривий Ріг по вул. Свято-Миколаївська (Леніна), буд. 31, приміщення № 2 .
3.2          30.06.2005 між КП ТП "Криворіжтепломережа", як постачальником, та ФОП Муха В.А. , як споживачем, укладено договір №4626 на відпуск теплової енергії для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання та пари від 30.06.2005.
3.3          Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28.04.2014 у справі №904/8416/13 визнано недійсним договір на відпуск теплової енергії для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання та пари №4626 від 30.06.2005. 
Постановами Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 03.07.2014 та Вищого господарського суду України від 01.10.2014 вказане судове рішення залишено без змін.
3.4          КП ТП "Криворіжтепломережа" здійснює постачання теплової енергії до будинку 31 по вулиці Свято-Миколаївська (Леніна ), оскільки даний будинок є багатоповерховим, опалення до приміщення №2 здійснюється від транзитних трубопроводів житлового будинку і є невід`ємною частиною системи опалення вказаного будинку, що свідчить про те, що відповідач фактично отримує теплову енергію в належному йому приміщенні. 
За період з 01.01.2015 по 25.03.2017 позивач поставив, а відповідач прийняв теплову енергію на суму 23808,83 грн, але відповідач не сплачував вартість отриманого майна за тарифами передбачених для категорії "інші споживачі". Облік споживання теплової енергії здійснювався розрахунковим способом до квітня 2016, а з жовтня 2016 на підставі показників приладу обліку теплової енергії, встановленого в будинку. 
3.5          Оскільки відповідач безпідставно отримав послуги з теплопостачання, а повернути їх неможливо, то за аналогією застосування ч.2 ст. 1213 ЦК України, позивач вважає, що відповідач зобов`язаний відшкодувати вартість отриманих послуг. 
Станом на 01.01.2017 у відповідача наявна заборгованість за спожиту теплову енергію та послуги з технічного обслуговування мереж за період споживання з 01.05.2014 по 31.12.2016. 

4.          Короткий зміст вимог касаційної скарги 
4.1            01.08.2019 відповідач подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Центрального апеляційного господарського суду від 24.06.2019 та залишити в силі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.01.2019.

5.           Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
5.1          Апеляційний господарський суд формально підійшов до розгляду даної справи, не врахувавши висновки, викладені у постановах Верховного Суду у справах №904/6293/17, №904/6293/17, а також висновки Великої палати Верховного Суду у справі №904/7024/18 про визнання укладеним договору про постачання теплової енергії від 06.11.2018, в якій приймали участь ті ж самі сторони.
5.2          Апеляційним господарським судом порушено строки розгляду апеляційної скарги, визначені ст. 273 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), а також прийнято скаргу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, тоді як місцевий господарський суд в своїй ухвалі від 27.08.2018 вирішив розглядати справу в порядку загального позовного провадження. 
5.3          Судом апеляційної інстанції не враховано, що правовідносини сторін у даній справі фактично набули договірного характеру, що унеможливлює застосування до них норм ст. ст. 1212, 1213 ЦК України. Окрім того, згідно з Окремою думкою до Великої палати Верховного Суду у справі №904/7024/18 спори між КП ТМ "Криворіжтепломережа" та ФОП Муха В.А. щодо забезпечення комунальної послуги спірного нежитлового приміщення мають розглядатися в порядку цивільного судочинства в суді загальної юрисдикції.   

6.          Узагальнені доводи інших учасників у справі, викладені у відзивах на касаційну скаргу 
6.1          Позивач заперечував проти касаційної скарги, просив суд залишити оскаржувану постанову апеляційного господарського суду без змін як таку, що ухвалена з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Також позивач звертав увагу суду касаційної інстанції на наступне:
          - місцевий господарський суд відмовив у позові, вказавши на фактичне існування договірних правовідносин сторін. Однак даний висновок є помилковим, з огляду на відсутність волевиявлення відповідача на укладання такого договору та недосягнення сторонами всіх істотних умов, що є обов`язковою умовою для укладення договору;  
-          зважаючи на доведення факту постачання теплової енергії у приміщення відповідача у спірному періоді за умови неукладеного між сторонами договору, а також з огляду на відсутність доказів відключення відповідача від системи централізованого опалення, відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачеві вартість безпідставно набутої та спожитої теплової енергії внаслідок неможливості її повернення в натурі.
6.2          Третя особа відзив на касаційну скаргу не надала, що відповідно до положень частини 3 статті 295 ГПК України не перешкоджає перегляду судових рішень.   

7.          Позиція Верховного Суду та висновки щодо застосування норм права
7.1          З урахуванням меж розгляду справи судом касаційної інстанції, визначених ст. 300 ГПК України, та згідно із компетенцією, визначеною законом, Верховний Суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
7.2          Предметом розгляду у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача вартості безпідставно отриманого майна (теплової енергії) у розмірі 23808,83 грн.
7.3          Відносини, пов`язані з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії, врегульовані Законом України "Про теплопостачання", яким передбачено:
          - споживач теплової енергії - це фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору (стаття 1);
- теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу теплової енергії; споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію (частини четверта та шоста статті 19); 
- споживач зобов`язаний своєчасно укласти договір з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії (стаття 25).
7.4          Аналогічні положення містять Правила користування тепловою енергією, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 №1198, згідно з п.п.3, 4, 14 яких  споживачем теплової енергії є фізична особа, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору. Користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії, споживач зобов`язаний до початку подачі теплоносія до системи теплоспоживання укласти з теплопостачальною організацією такий договір.
Норми частини другої статті 275 Господарського кодексу України (далі - ГК України) встановлюють заборону на відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання.
7.5          Як вірно встановлено судами попередніх інстанцій на виконання вказівки, викладеної в постанові Верховного Суду від 26.04.2018 у справі №904/6293/17, відповідач, який є власником нежитлового приміщення та фізичною особою - підприємцем відноситься до категорії споживачів теплової енергії - "інші споживачі". Даний критерій є визначальним для вибору виду договору для укладення між теплопостачальною організацією та споживачем, і тарифу, який застосовуватиметься у розрахунках між сторонами.
          Між сторонами відсутній договір постачання теплової енергії, але наданими до матеріалів справи документами (зокрема, актами готовності до опалювального періоду від 13.08.2015, від 02.08.2016, актами промивки системи центрального опалення від 19.08.2015 та від 23.08.2016, актами вводу в експлуатацію приладу обліку теплової енергії від 22.09.2016) підтверджено факт її постачання відповідачеві, що свідчить про надання позивачем та споживання відповідачем послуг з теплопостачання.
7.6          Відмовляючи у позові, місцевий господарський суд виходив з того, що позов заявлено на підставі ст. ст. 1212, 1213 Цивільного кодексу України (ЦК України), але з огляду на те, що між сторонами фактично склалися договірні правовідносини названі правові норми не підлягають застосуванню з урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 24.09.2014 у справі № 6-122цс14 та від 25.02.2015 у справі № 3-11гс15.
Тобто, наведена норма застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст. 1212 ЦК України.
7.7          Відносно доводів касаційної скарги, наведених у п.5.3 даної постанови щодо застосування до спірних правовідносин норм ст. ст. 1212, 1213 ЦК України, як передумови для відмови у позові, колегія суддів зазначає наступне. 
          При зверненні з позовом до суду, позивач обґрунтовував свої вимоги з посиланням на норми ст. ст. 1212, 1213 ЦК України. 
          Однак, скасовуючи раніше прийняті місцевим та апеляційним господарськими судами рішення у даній справі, Верховний Суд зазначив про помилкове посилання судів на положення ст. ст. 1212, 1213 ЦК України при вирішенні спору, оскільки  між сторонами фактично склалися договірні відносини, а відтак положення наведених статей не можуть застосовуватися до правовідносин, які врегульовуються договором.
          Врахувавши вказівку суду касаційної інстанції під час нового розгляду справи, а також судову практику у подібних правовідносинах, апеляційний господарський суд застосував до правовідносин сторін інші норми права, що визначають підстави виникнення зобов`язань, а саме ст. 11 ЦК України та ст. 174 ГК України
          Так, відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
Згідно з положеннями частини першої статті 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність.
Як вірно зазначив у своїй постанові суд апеляційної інстанції, відсутність між сторонами укладеного договору за наявності доказів надання відповідних послуг не звільняє відповідача від обов`язку оплати за фактично спожиту теплову енергію (відповідна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 у справі № 6-59цс13).
Окрім того, у постанові Верховного Суду України від 18.11.2015 у справі №6-582цс15 наведено правову позицію, згідно з якою позов про стягнення вартості теплової енергії підлягає задоволенню, якщо підтверджено, що між сторонами склалися фактичні договірні відносини.
Суд апеляційної інстанції, врахувавши наявність між сторонами фактичних договірних відносин щодо постачання та споживання теплової енергії у періоді з 01.05.2014 по 31.12.2016, оцінивши докази подачі відповідачем теплової енергії у нежитлове приміщення позивача та відсутність доказів відключення приміщення від мереж централізованого опалення у встановленому законодавством порядку, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог саме з підстав частин першої, другої статті 11 ЦК України та пункту 1 частини першої статті 174 ГК України, а не ст. ст. 1212, 1213 ЦК України, як зазначав позивач. 
7.8          Посилання скаржника на те, що він звертався до відповідача із заявою про відмову від послуг з централізованого опалення відхиляються колегією суддів, оскільки єдиною законною підставою для відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення є відповідний акт постійно діючої міжвідомчої комісії для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення і постачання гарячої води. Інших підстав чинне законодавство не передбачає. Наведене відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Верховного Суду від 19.08.2019 у справі №226/1437/16-ц (провадження №61-29708св18).
Суд апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови вірно врахував вимоги Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630, згідно з якими споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.
Окрім того, Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України   від 06.11.2007 №169 було внесено зміни, які унеможливлюють відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання окремих квартир у багатоквартирному будинку і дозволяють таке відключення лише щодо будинку в цілому.
Матеріали справи не містять відповідної проектної документації, яка б засвідчувала факт відключення квартири відповідача від мережі централізованого теплопостачання та доказів ненадання йому послуг з постачання тепла.
          Самовільне відключення від мереж централізованого опалення також не може слугувати підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі №6-1192цс15).
          Таким чином, оскільки позивач виконав свої зобов`язання щодо надання послуг централізованого опалення, відповідач зобов`язаний оплатити надані послуги, незалежно від споживання цієї послуги або відмови від її споживання. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1706цс15, від 11.11.2015 у справи № 6-1192цс15.
7.9          Доводи касаційної скарги про те, що дана справа не підлягає розгляду у господарському суді та провадження у ній справі підлягає закриттю, оскільки приміщення використовується відповідачем для здійснення підприємницької діяльності вже заявлялися скаржником в місцевому та апеляційному господарському судах та правомірно були ними відхилені з наступних підстав.
Згідно з відомостями, внесеними до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідач зареєстрований як фізична особа-підприємець, станом на час прийняття рішень судами попередніх інстанцій не перебував у стані припинення і займається наступними видами діяльності: надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (основний).
За договором купівлі-продажу нежитлового приміщення шляхом викупу від 19.03.2005 Муха В.А. (відповідач) придбав нежитлове підвальне приміщення загальною площею 43,4кв. м., яке розташоване вбудоване в перший поверх п`ятиповерхового житловому будинку за адресою м . Кривий Ріг, вул . Леніна, будинок 31 , приміщення 2 .
В матеріалах справи наявна заявка відповідача до КПТМ "Криворіжтепломережа", в якій відповідач просив укласти договір на теплопостачання в приміщення офісу за адресою вул. Леніна , будинок 31, приміщення 2 , а також лист від 03.02.2012, адресований позивачу, в якому зазначено про те, що у приміщенні, яке повинно обслуговуватись постачальником, температурні показники несуть загрозу здоров`ю споживачу та порушують ведення останнім підприємницької діяльності, що в свою чергу призводить до недоотриманням прибутків.
Зі змісту ст. ст. 4, 45 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) слідує, що сторонами у в судовому процесі, серед інших, можуть бути фізичні особи-підприємці, які звернулися до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Як вірно зазначили суди попередніх інстанцій, критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Тобто, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачила б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачила б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
Скасовуючи раніше прийняті місцевим та апеляційним господарськими судами рішення у даній справі, Верховний Суд зазначив про необхідність з`ясування до якої категорії відноситься споживач. При чому, як при попередньому розгляді справи, так і під час нового розгляду відповідач стверджував, що спірне приміщення не використовується ним для підприємницької діяльності.
Суди встановили, що відповідач, який є власником нежитлового приміщення та фізичною особою - підприємцем відноситься до категорії "інші споживачі" через неможливість віднесення останнього до першої та другої категорії споживачів. 
Скаржником не надано доказів, які б спростовували той факт, що спірне приміщення використовувалося ним не як житлове, а з іншою метою, зокрема, для здійснення підприємницької діяльності як фізичною особою - підприємцем, про що вірно вказано судами попередніх інстанцій.
З огляду на викладене, суди дійшли вірного висновку про те, що дана справа має розглядатись саме за правилами господарського судочинства.
7.10          Доводи касаційної скарги, викладені у п.5.2 даної постанови, щодо порушення строків розгляду апеляційної скарги, визначених ст. 273 ГПК України, відхиляються колегією суддів, оскільки з матеріалів справи вбачається, що на підставі розпорядження керівника апарату Центрального апеляційного господарського суду №300/19 від 23.04.2019, у зв`язку з перебуванням у відпустці двох суддів зі складу попередньо визначеної колегії суддів, було проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями та сформовано новий склад колегії суддів (протокол повторного авторозподілу справи від 23.04.2019) і відповідно до частини 14 статті 32 ГПК України розгляд справи розпочато спочатку.
          Прийняття судом апеляційної інстанції апеляційної скарги до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, тоді як місцевий господарський суд розглядав справу в порядку загального позовного провадження не вплинуло на суть ухваленого рішення у даній справі, а відтак не може слугувати підставою для його скасування. 
7.11          Доводи касаційної скарги, наведені у п.5.1 даної постанови, не знайшли свого підтвердження під час перегляду даної справи, оскільки за результатами перегляду оскаржуване рішення ухвалено судом апеляційної інстанції з урахуванням вказівок, викладених у постанові Верховного Суду від 26.04.2018 у справі №904/6293/17, а також з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права. 
7.12          Згідно з п.1 ч.1 ст. 308, ст. 309 ГПК України за результатами розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції має право залишити оскаржувані судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних підстав.  
          Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції,  у зв`язку з чим касаційна скарга задоволенню не підлягає. 
7.13           З огляду на викладене та з урахуванням положень п.1 ч.1 ст. 308, ст. 309 ГПК України постанова Східного апеляційного господарського суду від 21.05.2019 підлягає залишенню без змін, як законна та обґрунтована з мотивів, наведених в цій постанові. 
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд, -

П О С Т А Н О В И В :
1.          Касаційну  скаргу  Фізичної  особи  -  підприємця   Мухи Віктора Анатолійовича залишити без задоволення.

2.  Постанову   Центрального   апеляційного   господарського   суду   від   24.06.2019 залишити без  змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя                                                            О.В. Васьковський
Судді                                                                                І.Д. Кондратова
                                                                                К.М. Огороднік