Постанова
Іменем України
 
06 листопада 2019 року 
м. Київ
справа № 761/10732/16-ц
провадження № 61-3743св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
треті особи: Шевченківський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, відділ опіки та піклування Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 травня 2017 року у складі судді Волошина В. О. 
та постанову Київського апеляційного суду від 09 вересня 2019 року 
у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Желепи О. В., Кулікової С. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , треті особи: Шевченківський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - Шевченківський районний у місті Києві ВДРАЦС ГТУЮ у місті Києві), відділ опіки та піклування Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, про визнання батьківства, внесення змін до актового запису про народження.
Позовна заява мотивована тим, що з лютого 2011 року по червень 2014 року ОСОБА_1 перебував з ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах. ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . Реєстрація факту народження дитини була здійснена ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_1 повідомив останню, що існують обставини, які можуть загрожувати здоров`ю та життю його і їх спільної дитини, проти чого відповідач не заперечувала, і відомості про батька дитини в актовому записі були зазначені з її слів та видано свідоцтво про народження ОСОБА_4 . 
У подальшому сторони припинили фактичні сімейні відносини і відповідач почала створювати перешкоди позивачу у спілкуванні з дитиною. Коли причини, які перешкоджали зазначити його батьком дитини в актовому записі про народження дитини відпали, відповідач відмовилась подати спільну заяву до органів реєстрації щодо зміни інформації в актовому записі про батька дитини.
Оскільки ОСОБА_2 фактично не визнає його батьківства, ОСОБА_1 просив суд визнати його батьком дитини ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що внести відповідні зміни до актового запису про народження дитини.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10 травня 
2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьком 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Внесено зміни до актового запису від 18 травня 2012 року № 948 про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зробленого Шевченківським РАЦС міста Києва, записано батьком ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України ОСОБА_1 , 
ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року (у складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Поліщук Н. В., Ратнікової В. М.) рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 травня 2017 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 19 вересня 2018 року (у складі колегії суддів: Луспеника Д. Д., Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.) ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сторони спору визнали у судовому засіданні, що біологічними батьками малолітнього ОСОБА_4 є позивач та відповідач, зазначені обставини також підтверджуються приєднаними до матеріалів справи фотознімками, які свідчать, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 у минулому існували тривалі фактичні сімейні відносини, а з часу народження дитини вони спільно виховували та утримували сина, разом відпочивали, відвідували знайомих та своїх родичів. Відповідач підтвердила у судовому засіданні, що в актовому записі про народження дитини запис про батька дитини у книзі реєстрації народжень проведено відповідно до статті 135 СК України, тобто за прізвищем матері, а ім`я та по батькові дитини записано за вказівкою матері. Факт того, що ОСОБА_1 є біологічним батьком її сина ОСОБА_2 не заперечувала.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 09 вересня 2019 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 травня 2017 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що мати дитини 
ОСОБА_2 , визнаючи позовні вимоги в суді першої інстанції, оскаржує рішення, як таке, що не ґрунтується на вимогах закону, по суті не заперечуючи, що ОСОБА_1 є батьком дитини, однак перешкоджає у встановленні батьківства шляхом оскарження та затягування розгляду справи. Тобто, фактично спір між сторонами щодо батьківства дитини відсутній, однак, відповідач чинить перешкоди в документальному оформленні ОСОБА_1 батьком дитини. Тому, першочерговому врахуванню при вирішенні справи підлягають інтереси дитини, а не самих сторін спору.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалою Київського апеляційного суду від 21 січня 2016 року була призначена судово-медична експертиза методом ДНК. Експертом були призначені дати для відбору зразків крові 
на 28 березня та 19 квітня 2019 року.
ОСОБА_2 не отримала повідомлення про призначення експертизи на 28 березня 2019 року, оскільки лист повернувся з поміткою пошти - «за закінченням терміну зберігання».
Про призначення експертизи на 19 квітня 2019 року ОСОБА_2 було повідомлено телефонограмою, проте, відповідач зазначає, що вказану телефонограму не отримувала, про що повідомила безпосередньо в апеляційному суді у своїх поясненнях від 12 липня 2019 року. Крім того, у період з 16 квітня по 21 травня 2019 року син відповідача перебував на лікарняному.
Отже, у апеляційного суду відсутні підстави для застосування наслідків ухилення від участі в проведенні судово-медичної експертизи методом ДНК, передбачених статтею 109 ЦПК України.
Разом з тим, суди попередніх інстанцій відмовили у застосуванні строків позовної давності з посиланням на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2017 року № 6-617цс17, однак мали право відступити від викладеної правової позиції.
Доводи інших учасників справи
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що посилання ОСОБА_2 на той факт, що її не було належним чином повідомлено про дати відбору зразків крові, призначені 
на 28 березня та 19 квітня 2019 року є необґрунтованими, не ґрунтуються на нормах закону, зокрема, частині дев`ятій статті 128 ЦПК України, та спростовуються матеріалами справи, оскільки саме відповідач, зловживаючи правом, свідомо створювала всі можливі перепони для їх належного отримання. Отже, оскільки відповідачем двічі залишила без уваги виклики на судову експертизу і справу було повернуто без виконання, апеляційний суд відповідно до статті 109 ЦПК України обґрунтовано визнав факт батьківства позивача щодо сина відповідача.
Тому судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для їх скасування відсутні.
Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 27 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу.
Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що з жовтня 2011 року і до 24 квітня 2012 року позивач ОСОБА_1 перебував із відповідачем ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах, протягом певного часу сторони проживали разом без реєстрації шлюбу, при цьому кожна із сторін не перебувала в іншому зареєстрованому шлюбі.
ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_4 .
Згідно з копією актового запису та повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян № 00018790687 щодо актового запису про народження від 18 травня 2012 року № 948 щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком дитини записаний ОСОБА_6 , запис зроблено на підставі заяви матері від 18 травня 2012 року.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з частиною першою статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
Частиною першою статті 135 СК України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою, котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень статті 212 ЦПК України (у редакції, чинній на час ухвалення рішення суду першої інстанції (аналогічна норма міститься у статті 89 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції)), згідно із якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення, у разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до статті 109 ЦПК України 
(у редакції, чинній на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції) може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Якщо відповідач у такій справі ухиляється від участі у проведенні судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, суд вправі постановити ухвалу про його примусовий привід.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 103 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції) суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов, зокрема, для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Київського апеляційного суду від 21 січня 2019 року у справі призначено судово-медичну експертизу методом ДНК, на вирішення якої поставлені питання: чи є ОСОБА_1 біологічним батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від ОСОБА_2 . Проведення експертизи доручено експерту Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи (далі - Київське МКБ СМЕ). Зобов`язано ОСОБА_2 з`явитись разом з малолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до експертної установи за вимогою експерта.
Відповідно до листа від 04 лютого 2019 року Київське МКБ СМЕ просило суд забезпечити явку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом з дитиною 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , для відбору зразків крові, який відбудеться 28 березня 2019 року.
Копію вказаного листа від 04 лютого 2019 року було надіслано на адресу ОСОБА_2 (квартира АДРЕСА_1 ). Поштове відправлення повернулося до суду з поміткою - «за закінченням терміну зберігання».
Відповідно до листа від 09 квітня 2019 року Київське МКБ СМЕ зазначало, що 28 березня 2019 року ОСОБА_1 з`явився для відбору зразків крові; ОСОБА_2 з дитиною для відбору зразків крові не з`явилась. Просило суд забезпечити явку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом з дитиною 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , для відбору зразків крові, який відбудеться 19 квітня 2019 року. Явка вказаних осіб повинна бути обов`язково одночасною.
Копію вказаного листа від 09 квітня 2019 року було надіслано на адресу ОСОБА_2 (квартира АДРЕСА_1 ), яке було отримано останньою 26 квітня 
2019 року.
Разом з тим, про призначення судово-медичної експертизи методом ДНК 
на 19 квітня 2019 року сторони були повідомлені телефонограмами 
від 17 квітня 2019 року, що у розумінні частини дев`ятої статті 128 ЦПК України є належним повідомленням.
Відповідно до листа від 07 травня 2019 року Київське МКБ СМЕ повернуло ухвалу Київського апеляційного суду від 21 січня 2019 року про призначення судово-медичної експертизи методом ДНК без виконання, у зв`язку з тим, що, незважаючи на призначені дати відбору (28 березня та 19 квітня 
2019 року), ОСОБА_2 на відбір зразків крові не з`явилась.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, виходив з того, що відповідно до статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
Європейський суд з прав людини зазначив відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під час розгляду скарги про встановлення батьківства суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини (рішення у справі «Йевремович проти Сербії» заява № 3150/05, від 17 травня 2007 року).
Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_2 в суді першої інстанції вказувала, що дійсно біологічним батьком ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , є позивач, стверджуючи про відсутність спору за умови укладення нотаріально посвідченого договору з нею про участь у вихованні та утриманні дитини, яким будуть визначені всі істотні умови виховання, спілкування та утримання спільної дитини.
Як зазначено вище, на виконання вимог постанови Верховного Суду 
від 19 вересня 2018 року, ухвалою Київського апеляційного суду від 21 січня 2019 року у справі була призначена судово-медична експертиза методом ДНК. Провадження у справі зупинено.
Разом з тим, відповідач ухвалу апеляційного суду від 21 січня 2019 року оскаржила до суду касаційної інстанції. Касаційну скаргу мотивувала тим, що рішення про призначення судово-медичної експертизи прийнято судом не під час підготовки справи до розгляду, а на стадії розгляду справи по суті, що є порушенням пункту 6 частини першої статті 365 ЦПК України. При постановленні ухвали апеляційного суду від 21 січня 2019 року мали місце порушення принципів верховенства права та змагальності сторін, не було забезпечено справедливого та неупередженого судового розгляду, порушено процедуру підготовки справи до розгляду.
Отже, вважаючи необхідною умовою для підтвердження батьківства позивача призначення саме судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи, будучи обізнаною про її призначення, відповідач не сприяла її проведенню, так як двічі не з`явилась у визначені експертом дати до експертної установи.
Крім того, на думку колегії суддів Верховного Суду, оскаржуючи ухвалу апеляційного суду про призначення судово-медичної експертизи та зупинення провадження у справі від 21 січня 2019 року до суду касаційної інстанції, до цього, наголошуючи у своїх доводах про її призначення, відповідач не діяла в інтересах як найшвидшого розгляду справи та встановлення істини у справі.
Повернення повістки про призначення експертизи на 28 березня 2019 року з поміткою - «за закінченням терміну зберігання» та заперечення повідомлення телефонограмою про призначення повторно експертизи 
на 19 квітня 2019 року, не свідчить про необізнаність ОСОБА_2 про призначення експертизи, оскільки, як встановлено вище, остання знала про її призначення та оскаржувала цю експертизу, тому з метою ефективного розгляду справи, яка розглядається в суді з 21 березня 2016 року повинна була сприяти в якнайкращих інтересах дитини швидкому та ефективному розгляду справи.
Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно зі статтею 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Частини друга, третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошують, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відхиляючи доводи касаційної скарги щодо застосування строків позовної давності та відступу від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2017 року № 6-617цс17, слід зазначити наступне.
Відповідно до статті 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Згідно зі статтею 129 СК України особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. До вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.
Аналіз вказаних норм дає підстави вважати, що законодавець у частині першій статті 20 СК України закріпив вичерпний перелік статей цього Кодексу і відповідно вимог, що випливають із сімейних відносин, до яких застосовується позовна давність. До цього переліку належить відповідно до частини другої статті 129 СК України вимога про визнання батьківства особою, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком. Тому положення частини другої статті 129 СК України, яке є спеціальним, не може поширюватися на положення про визнання батьківства, передбачені у статті 128 СК України.
Таким чином, судами попередніх інстанцій всебічно, повно й об`єктивно з`ясовано обставини справи та оцінено докази у справі, зокрема, що відповідач не заперечувала батьківство позивача, наявні в матеріалах справи спільні з дитиною фотографії, чеки та квитанції про сплату коштів на утримання дитини, пояснення відповідача про незгоду позивача щодо укладення договору на утримання дитини, його відмову після народження дитини здійснити спільну реєстрацію дитини, тощо.
Отже, доводи про те, що встановлення факту кровної спорідненості/батьківства між батьком та дитиною не може вважатися об`єктивним за відсутності висновку судово-медичної експертизи навіть у випадку визнання позивачем спростованих обставин справи, встановлених у конкретній справі, колегія суддів відхиляє, оскільки питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі належним чином оцінених та досліджених у судовому засіданні усіх доказів у справі у їх сукупності. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення.
У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до статті 109 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції) може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза).
Крім того, експертиза призначалась і порушень норм процесуального закону апеляційним судом при її призначені судом касаційної інстанції не встановлено.
Обставини, за яких відповідач не з`явилась до експерта, були предметом оцінки апеляційним судом, висновки суду щодо не прийняття до уваги доводів та письмових пояснень відповідача судом апеляційної інстанції є достатньо мотивованими.
Відповідно до статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. 
Виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд касаційної інстанції у окремих своїх постановах керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».
Законодавством передбачено певні обов`язки батьків щодо їх дитини, а також необхідність приймати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, інших осіб. Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення у справі «Хант проти України», заява 
№ 31111/04, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, від 16 липня 2015 року).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року).
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є достатньо мотивованими та такими, що відповідають нормам закону.
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому оскаржувані судові рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 травня 
2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 вересня 
2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                     В. С. Висоцька
Судді                                                                                                 А. І. Грушицький
І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська