Постанова
Іменем України
 
11 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 562/3156/14-ц
 
провадження № 61-25970св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
представник позивача - ОСОБА_3 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -  ОСОБА_4 ,
третя особа, яка заявляє самостійні вимог щодо предмета спору, -          ОСОБА_5 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3  на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 03 серпня 2017 року у складі колегії суддів:         Шимківа С. С., Бондаренко Н. В., Ковальчук Н. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до  ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що у період з 19 липня 2003 року до 18 грудня 2014 рокувона перебувала у зареєстрованому шлюбі з  ОСОБА_2 . 
За час шлюбу, за спільні кошти, ними були придбані наступні транспортні засоби: автомобіль Volkswagen Vento, номерний знак НОМЕР_1 , вартістю 73 770,00 грн, автомобіль DAF XF 95.380, номерний знак НОМЕР_2 , вартістю 421 380,70 грн, напівпричіп Schmitz SPR27, номерний знак НОМЕР_3 , вартістю 319 798,29 грн, автомобіль Volkswagen Transporter, номерний знак НОМЕР_4 , вартістю 169 367,35 грн, причіп Orten, номерний знак НОМЕР_5 , вартістю 87 874,13 грн, автомобіль Mersedes-Benz 609D, номерний знак НОМЕР_6 , вартістю 110 655,00 грн, автомобіль DAF 95360, номерний знак НОМЕР_7 , вартістю 175 537,71 грн, автобус MAN 12.220, номерний знак НОМЕР_8 , вартістю 831 709,10 грн. 
Крім того, сторонами були придбані: мисливська рушниця марки ТОЗ-34Р 12 калібру № НОМЕР_9 , вартістю 17 000,00 грн, мисливська рушниця Huglu 104А 12 калібру № НОМЕР_12, вартістю 23 750,00 грн, пристрій для відстрілу гумових куль ПМР 9 калібру № НОМЕР_11 , вартістю 15 281,00 грн. За спільні кошти проведено ремонт квартири по АДРЕСА_1 та гаража по АДРЕСА_2 .
Разом з тим, після розірвання шлюбу ОСОБА_2 заперечує її право на частину спільного майна подружжя, домовленості щодо поділу майна між ними не досягнуто, тому ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 15 липня 2016 року, просила суд поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, та визнати:
- за нею право власності на: автомобіль Volkswagen Vento, номерний знак НОМЕР_1 , вартістю 73 770,00 грн, автомобіль DAF XF 95.380, номерний знак НОМЕР_2 , вартістю 421 380,70 грн, напівпричіп Schmitz SPR27, номерний знак НОМЕР_3 , вартістю 319 798,29 грн, автомобіль Volkswagen Transporter, номерний знак НОМЕР_4 , вартістю 169 367,35 грн, причіп Orten, номерний знак НОМЕР_5 , вартістю 87 874,13 грн, та матеріали, використані для ремонту квартири по АДРЕСА_1 ;
- за  ОСОБА_2 право власності на: автомобіль Mersedes-Benz 609D, номерний знак НОМЕР_6 , вартістю 110 655,00 грн, автомобіль DAF 95360, номерний знак НОМЕР_7 , вартістю 175 537,71 грн, автобус MAN 12.220, номерний знак НОМЕР_8 , вартістю 831 709,10 грн, мисливську рушницю марки ТОЗ-34Р 12 калібру № НОМЕР_9 , вартістю 17 000,00 грн, мисливську рушниця Huglu 104А 12 калібру № НОМЕР_12, вартістю 23 750,00 грн, пристрій для відстрілу гумових куль ПМР 9 калібру № НОМЕР_11 , вартістю 15 281,00 грн, та матеріали, використані для ремонту гаража по АДРЕСА_2 .
 
У вересні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_1 про стягнення боргу за договорами позики.
 
Позовна заява ОСОБА_5 мотивована тим, що 15 січня 2013 року              між ним і ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого він передав у борг останньому кошти у розмірі 100 000,00 дол. США з кінцевим терміном повернення позики до 15 січня 2016 року, про що  ОСОБА_2 було складено відповідну розписку. 
Крім того, 30 липня 2014 року між ним і ОСОБА_2 було укладено ще один договір позики, за умовами якого він передав у борг останньому          кошти у розмірі 40 000,00 дол. США з кінцевим терміном повернення позики до 30 липня 2016 року, про що  ОСОБА_2 було складено відповідну розписку. 
Вказував, що ОСОБА_2 свої зобов`язання за вказаними договорами позики не виконав, позику в установлений строк не повернув. Оскільки ОСОБА_2 на час отримання позики перебував у шлюбі з ОСОБА_1 , тому при поділі їх майна необхідно врахувати наявний борг подружжя, який остання не визнає. 
На підставі вказаного, ОСОБА_5 просив суд стягнути у рівних частинах заборгованість за договорами позики від 15 січня 2013 року і від 30 липня 2014 року у рівних частинах з ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .
 
Заперечуючи проти задоволення позову  ОСОБА_1 , у грудні               2016 року ОСОБА_2 пред`явив зустрічний позов про визнання майна особистою приватною власністю.
 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що автобус MAN 12.220, номерний знак  НОМЕР_8 , напівпричіп Schmitz SPR27, номерний знак НОМЕР_3 , і автомобіль DAF XF 95.380, номерний знак НОМЕР_2 , були придбані ним за особисті кошти у загальному розмірі 140 000,00 дол. США, які він отримав у позику від ОСОБА_5 , про що ним складено відповідні розписки              від 15 січня 2013 року і від 30 липня 2014 року. Отже, транспортні засоби, придбані ним за рахунок коштів, отриманих у позику від третіх осіб, а також подаровані йому батьком і друзями мисливські рушниці і придбаний після фактичного припинення з ОСОБА_1 шлюбних відносин пістолет ПМР не можуть бути предметом поділу спільного майна подружжя, є його особистою власністю. 
На підставі вказаногоОСОБА_2 просив суд визнати його особистою приватною власністю: автобус MAN 12.220, номерний знак  НОМЕР_8 , напівпричіп Schmitz SPR27, номерний знак НОМЕР_3 , і автомобіль DAF XF 95.380, номерний знак НОМЕР_2 , мисливську рушницю марки ТОЗ-34Р 12 калібру № НОМЕР_9 , мисливську рушниця Huglu 104А 12 калібру № НОМЕР_12, пристрій для відстрілу гумових куль ПМР 9 калібру №НОМЕР_11 .
 
Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 07 грудня 2016 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю прийнято до спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя        особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_4 , про поділ спільного майна подружжя та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 19 квітня 2017 року у складі судді Кушніра О. Г. позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Виділено у власність ОСОБА_1 : автомобіль Volkswagen Vento, номерний знак НОМЕР_1 , вартістю 73 770,00 грн, автомобіль DAF 95360, номерний знак НОМЕР_7 , вартістю 175 537,71 грн, причіп Orten, номерний знак НОМЕР_5 , вартістю 87 874,13 грн, а всього майна на загальну суму 337 181,84 грн.
Виділено у власність ОСОБА_2 : автомобіль Mersedes-Benz 609D, номерний знак НОМЕР_6 , вартістю 110 655,00 грн, автомобіль Volkswagen Transporter, номерний знак НОМЕР_4 , вартістю 169 367,35 грн, мисливську рушницю ТОЗ-34Р 12 калібру № НОМЕР_9 , вартістю 17 000,00грн, мисливську рушницю Huglu 104А 12 калібру № НОМЕР_12, вартістю 23 750,00 грн, пристрій для відстрілу гумових куль ПМР 9 калібру № НОМЕР_11 , вартістю 15 281,00 грн, а всього на загальну суму 336 053,35 грн.
У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 і ОСОБА_1 у дохід держави недоплачений судовий збір по 1 705,20 грн з кожного.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частину понесених нею судових витрат у розмірі 629,40 грн.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на автобус MAN 12.220, номерний знак НОМЕР_8 , вартістю 831 709,10 грн, напівпричіп SchmitzSPR27, номерний знак НОМЕР_3 , вартістю 319 798,29 грн, автомобіль DAF XF 95.380, номерний знак НОМЕР_2 , вартістю 421 380,70 грн, а всього майна на загальну суму 1 572 888,90 грн.
У задоволенні інших вимог зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 відмовлено.
Позов ОСОБА_5 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 борг у розмірі 3 335 239,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 судові витрати у розмірі 6 890,00 грн.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірне рухоме майно було придбано сторонами за час шлюбу. Отже, це майно відповідно до статті 60 СК України належить їм на праві спільної сумісної власності, а згідно з частиною першою статті 70 СК України частки сторін у цьому майні є рівними. Разом з тим, встановивши, що частина майна була набута сторонами за час шлюбу, але за кошти, які належали  ОСОБА_2 , то це майно є особистою приватною власністю останнього. Оскільки ОСОБА_2  у визначений договорами строк позику не повернув, тому з нього на підставі статей 1049, 1050 ЦК України підлягає стягненню заборгованість за цими договорами.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
 
Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 03 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 19 квітня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо поділу спільного майна: автобуса MAN 12.220, номерний знак НОМЕР_8 , вартістю 831 709,10 грн, напівпричепу Schmitz SPR27, номерний знак НОМЕР_3 , вартістю 319 798,29 грн, автомобіля DAF XF 95.380, номерний знак НОМЕР_2 , вартістю 421 380,70 грн скасовано і ухвалено у цій частині нвое рішення про задоволення вказаних вимог.
Виділено у власність ОСОБА_1 напівпричіп SchmitzSPR27, номерний знак НОМЕР_3 , вартістю 319 798,29 грн, автомобіль DAF XF 95.380, номерний знак НОМЕР_2 , вартістю 421 380,70 грн.
Виділено у власність ОСОБА_2 автобус MAN 12.220, номерний знак НОМЕР_8 , вартістю 831 709,10 грн.
Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 19 квітня 2017 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 скасовано і ухвалено у цій частині нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 6 219,40 грн.
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 у порушення вимог частини першої статті 81 ЦПК України не надав суду достатніх доказів на підтвердження того, що спірне рухоме майно було набуто ним за кошти, які належали йому особисто. Оскільки останнім не спростовано презумпцію спільності майна подружжя, то підстав для визнання спірного майна особистою власністю позивача за зустрічним позовом немає. 
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг
 
У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні вимог зустрічного позову скасувати і залишити у цій частині в силі рішення суду першої інстанції.
 
В іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України в цій частині у касаційному порядку не переглядаються.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу, зупинено виконання рішення Апеляційного суду Рівненської області від 03 серпня 2017 року і надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року справу передано Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.
 
Відповідно до розпорядження в.о. керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року № 680/0/226-19 та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 червня     2019 року справу призначено судді-доповідачеві.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, апеляційний суд не врахував, що спірне майно було придбано ним за особисті кошти, отримані у позику, що відповідно до статті 58 СК України є підставою для визнання цього майна особистою приватною власністю позивача за зустрічним позовом.
 
Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу
 
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подала заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
У період з 19 липня 2003 року до 18 грудня 2014 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі.
 
За час шлюбу за спільні кошти ОСОБА_2 і ОСОБА_1 були придбані наступні транспортні засоби: автомобіль Volkswagen Vento, номерний знак НОМЕР_1 , автомобіль DAF XF 95.380, номерний знак НОМЕР_2 , напівпричіп Schmitz SPR27, номерний знак НОМЕР_3 , автомобіль Volkswagen Transporter, номерний знак НОМЕР_4 , причіп Orten, номерний знак НОМЕР_5 , автомобіль Mersedes-Benz 609D, номерний знак НОМЕР_6 , автомобіль DAF 95360, номерний знак НОМЕР_7 , автобус MAN 12.220, номерний знак НОМЕР_8 . 
 
15 січня 2013 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_5 передав у борг останньому кошти у розмірі 100 000,00 дол. США з кінцевим терміном повернення позики до 15 січня 2016 року, про що  ОСОБА_2 було складено відповідну розписку. 
 
30 липня 2014 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 було укладено ще один договір позики, за умовами якого ОСОБА_5 передав у борг останньому кошти у розмірі 40 000,00 дол. США з кінцевим терміном повернення позики до 30 липня 2016 року, про що  ОСОБА_2 було складено відповідну розписку. 
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга представника  ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення.
 
Встановлено й вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування немає.
 
Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.
 
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
 
Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним до шлюбу; набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
 
Відповідно до статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
 
Згідно зі статтею 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
 
Статтею 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
 
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
Отже, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.
 
Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.
 
Таким чином, встановивши, що спірне майно було придбане сторонами за час шлюбу, при цьому відповідачем не надано належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності майна подружжя, апеляційний суд, з урахуванням вказаних норм матеріального права та обставин справи, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання цього майна особистою приватною власністю ОСОБА_2 .
 
Доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
З урахуванням того, що вказані доводи касаційної скарги є ідентичними доводам, яким судами попередніх інстанцій надана належна оцінка, Верховний Суд приходить до висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного         суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
У частині третій статті 436 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3  залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 03 серпня 2017 року залишити без змін. 
 
Поновити виконання рішення Апеляційного суду Рівненської області               від 03 серпня 2017 року.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Н. Ю. Сакара
 
О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян