Постанова
Іменем України
 
10 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 757/559/16-ц
провадження № 61-16181св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Міністерство юстиції України,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 15 вересня 2016 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України про визнання факту та спростування недостовірної інформації.
 
Позовна заява мотивована тим, що у 2011-2014 роках він працював на посаді головного спеціаліста Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України. Під час роботи відповідач примушував позивача до ознайомлення під підпис з посадовою інструкцією головного спеціаліста Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України, затвердженою 06 лютого 2013 року начальником Управління внутрішнього аудиту з перевищенням наданих йому службових повноважень, оскільки, затвердження посадової інструкції чинним законодавством передбачено виключно заступником керівника органу виконавчої влади. Отже, у начальника Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України відсутні повноваження щодо затвердження посадової інструкції працівника підрозділу, відтак, позивачем було повернуто без підписання про ознайомлення посадову інструкцію від 06 лютого 2013 року, затверджену неналежною особою. Після такої правомірної, на його думку, відмови від ознайомлення під підпис з посадовою інструкцією, посадовою особою відповідача було поширено недостовірну інформацію у службовій записці від 26 березня 2013 року № 18-48/83 щодо порушення позивачем вимог статті 139 КЗпП України та статті 10 Закону України «Про державну службу» через невиконання доручення Заступника Міністра юстиції України - керівника апарату від 15 березня 2013 року та керівництва Управління внутрішнього аудиту від 18 березня 2013 року, чим порушено честь, гідність, ділова репутація та особисті права позивача, оскільки з нього таким чином зробили порушника дисципліни.
 
У зв`язку з викладеним та з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати факт порушення відповідачем його права на повагу до гідності, честі та ділової репутації шляхом примушування його робити те, що не передбачено законодавством, а саме, ознайомлення під підпис з посадовою інструкцію від 
06 лютого 2013 року, затвердженою начальником Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України за відсутності в нього повноважень вчиняти такі дії; визнати факт порушення відповідачем його права на повагу до гідності, честі та ділової репутації шляхом поширення недостовірної інформації у службовій записці від 26 березня 2013 року № 18-48/83 щодо порушення позивачем вимог статті 139 КЗпП України та статті 10 Закону України «Про державну службу» при невиконанні доручення Заступника Міністра юстиції - керівника апарату від 15 березня 2013 року та керівництва Управління внутрішнього аудиту від 18 березня 2013 року про ознайомлення під підпис з посадовою інструкцією від 06 лютого 2013 року; а саме: «не виконавши Ваше доручення від 18 березня 2013 року щодо ознайомлення з посадовою інструкцією, головний спеціаліст ОСОБА_1 порушив вимоги статті 139 КЗпП України та статті 10 Закону України «Про державну службу»; зобов`язати Міністерство юстиції України, яке порушило особисте немайнове право позивача, шляхом поширення недостовірної інформації у службовій записці від 26 березня 2013 року № 18-48/83, спростувати поширену недостовірну інформацію у формі, яка є ідентичною чи адекватною до форми поширення неправдивої інформації; стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за відрив від звичайних занять (пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати) (стаття 85 ЦПК України 2004 року), пов`язану з явкою до суду у цій справі по день прийняття рішення.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 вересня 
2016 року, позов ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання факту та спростування недостовірної інформації залишено без задоволення.
 
Судові рішення мотивовані тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що викладена у службовій записці від 26 березня 2013 року № 18-48/83 інформація є недостовірною та порушує його особисті права, оскільки він не заперечує, що особисто відмовився підписати надану йому для ознайомлення посадову інструкцію. Зокрема вказана позивачем інформація не містить відомостей, які були б направлені на порушення його особистих немайнових прав. Також позивачем не доведено факт поширення такої інформації, оскільки службова записка є внутрішнім документом Міністерства юстиції України та не може вважатись поширенням інформації в розумінні наведених положень чинного законодавства.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У вересні 2016 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга  ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 15 вересня 2016 року.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі і витребувано цивільну справу з Печерського районного суду міста Києва.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У квітні 2018 року справу № 757/559/16-ц передано до Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не повно з`ясовано обставини, які мають значення для правильного вирішення спірних правовідносин, допущено невідповідність висновків судів встановленим обставинам. Зокрема суди обох інстанцій не звернули увагу на той факт, що відповідач в порушення вимог статті 19 Конституції України примушував його робити те, що не передбачено законодавством, а саме підписати посадову інструкції, затверджену неповноважною на те особою. Також суди дійшли неправильного висновку щодо посадової особи, яка наділена повноваженнями затверджувати посадову інструкцію державного службовця, оскільки начальник структурного підрозділу не має повноважень на затвердження посадової інструкції, такі повноваження мають лише заступники керівника органу виконавчої влади. Також неправильним є висновок судів стосовно того, що вказана в службовій записці від 26 березня 2013 року № 18-48/83 інформаціє є дійсною, оскільки він не відповідає дійсності. Поза увагою судів залишився також і той факт, що неправдива інформація відносно нього все ж таки була розповсюдження, у зв`язку з чим останнього було притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Вказує, що поширенням відносно нього неправдивих відомостей порушило його особисті права, а саме честь, гідність та ділову репутацію, оскільки таким чином з нього було зроблено порушника трудової дисципліни та він був змушений надавати принизливі для нього пояснення. Вказує, що відповідно до статей 32, 68 Конституції України він має право вимагати спростування такої інформації.
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що ОСОБА_1 працював на посаді головного спеціаліста Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України.
 
Обов`язки та права особи, яка перебуває на державній службі та є державним службовцем визначаються на основі типових кваліфікаційних характеристик відповідно до Довідника типових професійно-кваліфікаційних характеристик посад державних службовців і відображаються у посадових положеннях та інструкціях, що затверджуються керівниками відповідних державних органів у межах закону та їх компетенції.
 
Посадова інструкція - це документ, який видається з метою регламентації організаційно-правового статусу працівника, його конкретних завдань та обов`язків, прав, відповідальності, забезпечує умови для його ефективної роботи.
 
Посадова інструкція розробляється керівниками структурних підрозділів (начальником управління, начальником самостійного відділу, начальником відділу, завідувачем самостійного сектору, завідувачем сектору тощо) на посаду кожного працівника департаменту, управління, відділу, сектору на основі вимог Довідника типових професійно-кваліфікаційних характеристик посад державних службовців, Додатка 1 до нього, положення про відповідний структурний підрозділ та затверджується заступником керівника органу виконавчої влади.
 
У посадовій інструкції мають бути чітко окреслені місце та роль державного службовця в діяльності підрозділу, межі його повноважень та відповідальності. Посадові інструкції працівників відділів (секторів) у складі територіальних органів центральних органів виконавчої влади готуються їх керівниками і затверджуються керівником територіального органу. Посадові інструкції готуються у двох примірниках, один з яких зберігається у секторі кадрової роботи (оригінал), а другий - у начальників відповідних структурних підрозділів (територіальних органів). Державному службовцю видається під розписку копія посадової інструкції.
 
06 лютого 2013 року начальником Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України ОСОБА_2 було затверджено посадову інструкцію головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України та надано її для ознайомлення позивачеві.
 
Також судами було встановлено, що ОСОБА_1 відмовився від підпису про ознайомлення з цією інструкцією вважаючи, що вона затверджена неповноважною посадовою особою, що не заперечувалося й самим позивачем.
 
26 березня 2013 року начальником Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України ОСОБА_2 було написано службову записку 
№ 18-48/83 на ім`я заступника Міністра юстиції - керівника апарату 
Сєдова А. Ю., у якій, зокрема, зазначалось «не виконавши Ваше доручення від 
18 березня 2013 року щодо ознайомлення з посадовою інструкцією, головний спеціаліст ОСОБА_1 порушив вимоги статті 139 КЗпП України та статті 
10 Закону України «Про державну службу».
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
 
Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.
 
Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
 
Відповідно до Положення про Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України, затвердженого наказом від 03 квітня 2012 року № 311/к та чинного на час виникнення спірних правовідносин (пункт 5.5.6), до повноважень саме начальника цього Управління належав розподіл обов`язків між керівниками та працівниками підпорядкованих структурних підрозділів і контроль їх роботи, що спростовує доводи позивача відносно неповноважності дій ОСОБА_2 - начальника Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України на затвердження посадової інструкції позивача та визначення обсягу його трудових обов`язків.
 
Отже судами було встановлено, що позивач перебуваючи на посаді головного спеціаліста Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України був підпорядкований начальнику цього управління та мав виконувати свої трудові обов`язки відповідно до посадової інструкції та розпоряджень свого керівника.
 
Оскільки позивач визнає ту обставину, що він відмовився від ознайомлення з посадовою інструкцією під підпис, незалежно від підстав такої відмови ,суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що інформація про це у службовій записці від 26 березня 2013 року № 18- 48/83 від 26.03.13 року відповідає дійсності.
 
Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
 
Таким чином, суди першої та апеляційної інстанції дійшли правильного висновку стосовно того, що викладена 26 березня 2013 року начальником Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України ОСОБА_2 . інформація в службовій записці № 18-48/83 на ім`я заступника Міністра юстиції - керівника апарату ОСОБА_3 не є перекрученою видуманою або спрямованою на приниження честі, гідності та ділової репутації працівника, а є лише констатацією факту, зокрема того, що позивач відмовився підписувати посадову інструкцію, що не заперечується і самим позивачем.

У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.
 
Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
 
Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.
 
Отже, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. 
 
Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.
 
Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).
 
Отже, юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
 
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
 
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
 
Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 58 ЦПК України 2004 року).
 
Згідно з положеннями частини третьої статті 10 та частини першої статті 
60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
 
Таким чином позивачем в порушення вказаних норм законодавства не було доведено, ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції, що викладена начальником Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України Пицик Я. М. інформація в службовій записці від 26 березня 2013 року № 18-48/83 містила в собі відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідали дійсності.
 
Таким чином, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, 
§ 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Крім того, доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди позивача з діями посадової особи Міністерства юстиції України щодо процедури затвердження посадової інструкції працівника, разом з тим з такими позовними вимогами позивач до суду не звертався.
 
Доводи касаційної скарги стосовно того, що судами в порушення норм законодавства не було встановлено, що інформація викладена у вказаній службовій записці не відповідає дійсності спростовуються оскаржуваними судовими рішеннями, з яких вбачається, що суди встановили, що інформація викладена начальником Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України ОСОБА_2 в службовій записці від 26 березня 2013 року № 18-48/83 про те, що позивач відмовився підписувати посадову інструкцію, відповідає дійсності та не заперечується самим позивачем.
 
Інші доводи, наведені на обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржниками норм матеріального та процесуального права.
 
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
 
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 15 вересня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                            А. А. Калараш

 В. М. Сімоненко

 С. П. Штелик