Постанова                                            
Іменем України                                                  
13 листопада 2019 року                                                               
м. Київ                                                                    
справа № 757/31418/15-ц
провадження № 61-17928св18 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С., 
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В.,              Фаловської І. М.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 вересня                    2016 року у складі судді Цокол Л. І. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28 лютого                     2017 року у складі колегії суддів: Крижанівської Г. В., Шебуєвої В. А., Оніщука М. І. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заподіяної внаслідок залиття квартири,
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовної заяви
У серпні 2015 року позивач звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок залиття квартири.
Свої вимоги обґрунтувала тим, що з вини відповідача відбулося залиття квартири НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 , 1/2 частини якої належить їй на праві власності.
Відповідно до акту від 05 серпня 2015 року квартиру позивача було залито внаслідок неконтрольованого виливу води з кухні квартири НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 . Звернула увагу, що залиття її квартири не було єдиним, також залиття з квартири відповідача мало місце у квітні 2013 року.
З урахуванням уточнених позовних вимог, просила стягнути з відповідача матеріальну шкоду у сумі 7 720,00 грн, що складає вартість виконання ремонтно-відновлювальних робіт, проведення яких необхідно для усунення пошкоджень, які утворились внаслідок залиття квартири, моральну шкоду у розмірі 3 000 грн, суму інфляційних втрат в розмірі 1 010,88 грн, суму трьох відсотків річних в розмірі 194,13 грн, судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 497,20 грн та витрати на проведення оцінки вартості ремонтно-будівельних робіт в розмірі 2 000 грн.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 вересня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок залиття квартири, залишено без задоволення.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову місцевий суд виходив з того, що шкода у вигляді залиття квартири позивача сталась не з вини відповідача. Суд зазначав, що шкода була завдана внаслідок засмічення каналізаційних труб, що в свою чергу спровокувало самовільний вилив води з раковини в кухні квартири відповідача.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Печерського районного суду м. Києва                                    від 27 вересня 2016 року залишено без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що колегія суддів погодилася з висновком суду першої інстанції стосовно того, що залиття квартири позивача сталося не з вини відповідача, а шкода була завдана внаслідок засмічення каналізаційних труб, що в свою чергу спровокувало самовільний вилив води з раковини в кухні квартири                       ОСОБА_2 .
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У березні 2017 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила оскаржувані рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані рішення були ухвалені без врахування фактичних обставин справи, актом від 05 серпня 2015 року було встановлено, що причиною залиття є неконтрольованість за системою та технічним станом водопостачання власником квартири ОСОБА_2 в процесі користування централізованим водопостачанням. Акт був підписаний усіма членами комісії та оскаржений відповідачем не був, що на думку заявника вказує на визнання відповідачем своєї провини у залитті квартири.
Доводом касаційної скарги було також те, що місцевим та апеляційним судом не було взято до уваги ту обставину, що громадяни зобов`язані забезпечувати схоронність житлових приміщень, бережно ставитись до санітарно-технічного та іншого обладнання, а також те, що судами, на думку заявника, не було достовірно встановлено тієї обставини, чи дійсно відбулося засмічення загальних каналізаційних труб і чи було здійснено їх прочищення. Крім того відповідач не надала жодних доказів про відсутність її вини у залитті квартири заявника внаслідок чого їй було завдано збитків.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
ОСОБА_2 у поданих запереченнях на касаційну скаргу просила у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін посилаючись на необґрунтованість доводів касаційної скарги та те, що судами при ухваленні рішення було дотримано вимоги норм матеріального та процесуального права.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 березня 2017 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Печерського районного суду м. Києва.
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
17 квітня 2018 року справу № 757/31418/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судами встановлено, що ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 1/2 частина квартири НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 . Інша частина квартири належить третій особі.
Актом комісії від 04 серпня 2015 року у складі Голови правління ЖБК «Держплановець» ОСОБА_4 та інспекторів патрульної служби УПК 4-го батальйону 6-ї роти                      609 екіпажу ОСОБА_5 , ОСОБА_6 встановлено факт залиття квартири НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 .
Актом про залиття від 05 серпня 2015 року складеним у складі Голови правління ЖБК «Держплановець» ОСОБА_4, голови ревізійної комісії ЖБК «Держплановець» - ОСОБА_7 , члена правління ЖБК «Держплановець» ОСОБА_8 встановлено, що в період з 28 липня 2015 року по 04 серпня 2015 року в будинку АДРЕСА_1 трапилося залиття водою з сьомого поверху на шостий поверх з квартири НОМЕР_2 у квартиру НОМЕР_1 . Причиною залиття на системі ГВЦ є неконтрольованість за системою та технічним станом водопостачання власником квартири НОМЕР_2 ОСОБА_2 в процесі користування централізованим водопостачанням. А акті зазначено, що з 07 липня по 28 липня 2015 року у будинку                      АДРЕСА_1 було відсутнє гаряче водопостачання. Подача гарячої води була відновлена 29 липня 2015 року після 19:00 год, що і привело до неконтрольованого виливу води з кухні квартири НОМЕР_2 у квартиру НОМЕР_1 .
Судами з пояснень свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , які підписували зазначені акти, встановлено, що вказані особи не були свідками самого залиття, акт складали після події, яка відбулась в період з 29 липня по 04 серпня 2015 року, при цьому обстеження здійснювали лише квартири НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 . Зазначені акти складено без участі відповідача та без обстеження сантехнічного обладнання у квартирі ОСОБА_2 . Висновок щодо причини залиття зроблено на підставі припущення.
З показань свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які надали пояснення щодо обставин залиття, встановлено, що самовільне виливання води відбулось внаслідок засмічення каналізаційних труб вказаного вище будинку, при цьому сантехнічне обладнання у квартирі НОМЕР_2 було у справному стані. 
03 серпня 2015 року ОСОБА_10 , який здійснює сантехнічні роботи у будинку АДРЕСА_1 , було прочищено засмічення загальних каналізаційних труб та у вечірній час відновлено водопостачання.
У судовому засіданні позивач визнала той факт, що їй відомо про засмічення каналізаційних труб в стояку будинку на рівні її квартири.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди завдано не з його вини.
У справах про відшкодування шкоди потерпілі подають докази, що підтверджують факт завдання їм шкоди за участю відповідача, розмір такої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду, при цьому обов`язок доведення відсутності своєї вини несе відповідач.
У пункті 2.3.6 Правил утримання житлових будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, зареєстрованих в Мін`юсті 25 серпня 2005 року за № 927/11207, зазначено, що у разі залиття, аварії квартири складається відповідний акт, форма якого затверджена додатком № 4. Відповідно до даного додатку акт повинен містити дані про події, які відбулись, наслідки таких подій, причину залиття, винну особу, яка здійснила неправомірні дії, та підписи осіб, у присутності яких такий акт складено.
На підставу заявлених позовних вимог ОСОБА_1 посилалась на акти                                  від 04 серпня 2015 року та від 05 серпня 2015 року про залиття квартири, один з яких засвідчений головою правління  ЖБК «Держплановець» ОСОБА_4 та рядовими міліції: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , інший - головою правління ЖБК «Держплановець» ОСОБА_4 та відповідною комісією.
Із акту про залиття від 05 серпня 2015 року встановлено, що в період з 28 липня                       2015 року до 04 серпня 2015 року в будинку АДРЕСА_1 трапилося залиття водою з сьомого поверху на шостий поверх з квартири НОМЕР_2 у квартиру НОМЕР_1 . Причиною залиття на системі ГВЦ є неконтрольованість за системою та технічним станом водопостачання власником квартири НОМЕР_2 ОСОБА_2 в процесі користування централізованим водопостачанням. А акті зазначено, що з 07 липня до 28 липня 2015 року у будинку АДРЕСА_1 було відсутнє гаряче водопостачання. Подача гарячої води була відновлена 29 липня 2015 року після 19:00 год, що і привело до неконтрольованого виливу води з кухні квартири НОМЕР_2 у квартиру НОМЕР_1 .
Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Згідно усталеної судової практики при розгляді позовів про відшкодування шкоди необхідно мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.
Тому колегія суддів Верховного Суду, враховуючи вищевказані норми процесуального законодавства, встановлені судами фактичні обставини справи, проаналізувавши підстави звернення до суду та норми цивільного законодавства України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, зазначає, що цивільне законодавство у деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини особи, яка завдала шкоду (заподіювача шкоди). Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача ОСОБА_12 покладено обов`язок доведення відсутності її вини у завданні шкоди позивачу. 
Судами при розгляді справи свідки були допитані та їх поясненням надана оцінка. 
За приписами статей 10, 60, 212 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Згідно зі статтею 57 ЦПК України, в указаній редакції, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 3, 4 статті ЦПК України).
Всупереч вищенаведеним нормам, суди попередніх інстанцій дійшли до помилкового висновку про відсутність вини відповідача у залитті квартири, адже в даному випадку  причини залиття були встановлені на підставі акту про залиття, а показання свідків матеріалами справи не підтверджені. Натомість акт про залиття містить дані про подію, яка відбулася, наслідки такої події, причину залиття, винну особу, яка здійснила неправомірні дії, та підписи осіб, у присутності яких такий акт складено.
Оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанцій ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки суди не врахували презумпцію вини заподіювача шкоди.
Верховний Суд зазначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно зі статей 59, 60 ЦПК України 2004 року доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншим засобом доказування.
Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частин першої і третьої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому чи більшому розмірі.
Сума заподіяної майнової шкоди та витрат на проведення оцінки вартості ремонтно-будівельних робіт підтверджується висновком експерта за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження № 28/08-2015 від 28 серпня 2015 року та актом приймання-передачі виконаних робіт від 28 серпня 2015 року, копії яких містяться в матеріалах справи.
Одночасно суд апеляційної інстанції вказав, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності вини відповідача у заподіянні шкоди позивачу, що суперечить вищенаведеним нормам процесуального права, адже такий висновок належними засобами доказування не доведено.
Враховуючи, що відповідач не спростувала вказаної презумпції, на користь позивача підлягає відшкодуванню заподіяна внаслідок залиття квартири майнова шкода та витрати на проведення оцінки вартості ремонтно-будівельних робіт.
Колегія суддів зазначає, що суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення місцевого суду, погодився з його висновком про те, що підставою для відмови у задоволенні позовних вимог було недоведення вини відповідача у заподіянні шкоди позивачу, проте такий висновок є помилковим у зв`язку із неправильним застосуванням судами статті 1166 ЦК України, якою передбачено презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України).
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. 
Розмір відшкодування моральної шкоди, зазначений у позовній заяві, вимогам розумності та справедливості не відповідає.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня                         2007 року).
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Визначаючи розмір моральної шкоди Верховний Суд виходить із того, що у результаті винних дій відповідача, позивачу завдано моральної шкоди, оскільки у зв`язку із залиттям квартири вона перенесла моральні переживання і незручності. Колегія суддів доходить висновку, що розмір моральної шкоди визначений у сумі 500 грн відповідає вимогам розумності і справедливості.
Щодо застосування положень статті 625 ЦК України
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18).
Разом із тим, платежі, встановлені статтею 625 ЦК України є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання ним грошового зобов`язання, яка має компенсаційний, а не штрафний характер (неустойку тощо). Компенсація полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
У справі, яка переглядається, розмір коштів, який підлягає стягненню на користь позивача рішенням суду не встановлено, прострочення виконання грошового зобов`язання на час розгляду справи не настало.
Крім того колегія суддів зазначає, що оскільки  трансформація деліктного зобов`язання в грошове шляхом присудження до виплати грошової компенсації за заподіяну шкоду за рішенням суду не відбулася, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних та інфляційних втрат слід відмовити.
Ураховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у цій частині з мотивів, наведених у цій постанові.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зважаючи на те що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Таким чином, касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а оскаржувані нею судові рішення - скасуванню із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За наслідками касаційного розгляду справи позов задоволено частково - на 73 %, тому понесений відповідачем судовий збір за подання позову у розмірі 243,60 грн, апеляційної скарги у розмірі 535,92 грн та судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі                    584,64 грн підлягає стягненню пропорційно до задоволених позовних вимоги, всього - 995,84 грн, який необхідно покласти на позивача.
Керуючись статтями 141, 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року скасувати, і ухвалити нове рішення.
Позов задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 9 720 гривень на відшкодування майнової шкоди, 500 гривень на відшкодування моральної шкоди та 995 гривень 84 копійки на відшкодування сплаченого судового збору за подання позову, апеляційної та касаційної скарг.
В іншій частині позову відмовити.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | В. С. Висоцька
Судді: | А. І. Грушицький
| І. В. Литвиненко
| В. В. Сердюк   І. М. Фаловська