ПОСТАНОВА
Іменем України

08 листопада 2019 року 
Київ
справа №803/438/16
адміністративне провадження №К/9901/11409/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді (судді-доповідача) -                     Данилевич Н.А.,
суддів -                                                                   Бевзенка В.М., 
                                                                                   Шевцової Н.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні 
касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 23 травня 2016 року (суддя - Денисюк Р.С.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2016 року (головуючий суддя - Матковська З.М., судді - Затолочний В.С., Каралюс В.М.) у справі 
за позовом  ОСОБА_1 
до Нововолинського міського суду Волинської області, Територіального управління Державної судової адміністрації України у Волинській області
треті особи -Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України
про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
у с т а н о в и в :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2016 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся Волинського окружного адміністративного суду з позовом до Нововолинського міського суду Волинської області (далі - відповідач-1, Нововолинський міський суд), Територіального управління Державної судової адміністрації України у Волинській області (далі - відповідач-2, ТУ ДСА), в якому, з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог, просив: - визнати протиправними накази Нововолинського міського суду від 18.12.2015 №51/02-04 «Про відрахування зі штату суду» та від 25.12.2015 №53/02-04 «Про припинення доплат»; - зобов`язати Нововолинський міський суд видати наказ про відрахування зі штату суду 28.12.2015 та виплатити позивачу компенсацію за невикористану відпустку за період роботи з 21.12.1999 по 21.12.2002 тривалістю 45 календарних днів, компенсацію за невикористану відпустку 1 календарний день за період роботи з 21.12.2015 по 28.12.2015, вихідну допомогу в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою роботою; - зобов`язати ТУ ДСА нарахувати та виплатити позивачу: щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 60 відсотків посадового окладу, компенсацію за невикористану відпустку за період роботи 21.12.1999 по 21.12.2002 тривалістю 45 календарних днів, компенсацію за невикористану відпустку 1 календарний день за період роботи з 21.12.2015 по 28.12.2015, вихідну допомогу в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою роботою, 100498,02 грн за затримку виплати розрахункових з 29.12.2015 по 01.04.2016, а також перерахувати та виплатити недоплачену допомогу по тимчасовій непрацездатності за період листопад-грудень 2015 року в розмірі 100% середньої заробітної плати, з урахуванням доплат за вислугу років.
Обґрунтовуючи позов ОСОБА_1 зазначив, що наказ про його звільнення від 18.12.2015 винесений із порушенням вимог ст. 47 Кодексу законів про працю України та п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 58 від 29 липня 1993 року, оскільки винесений не в день його звільнення. На момент його винесення 18 грудня 2015 року він перебував на лікарняному і не міг ознайомитись із цим наказом, а до 28 грудня 2015 року перебував у відпустці. Також позивач вважає незаконним наказ Нововолинського міського суду від 25 грудня 2015 року № 53/02-04, яким йому було припинено доплату за вислугу років з 13 листопада 2015 року. У зв`язку з тим, що до 28 грудня 2015 року він продовжував здійснювати повноваження судді, вважає, що мав право на отримання доплати за вислугу років. Крім того, вважає, що накази не можуть мати зворотної дії в часі. Також посилається на те, що йому безпідставно відмовили у виплаті вихідної допомоги у зв`язку із виходом у відставку, оскільки він набув право на відставку в січні 2010 року, ще задовго до подання заяви про звільнення з цієї підстави. Приписи ч. 1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є похідними від положень ч. 1 ст. 109 цього Закону, якою визначено гарантії незалежності судді. Отже, право на одержання вихідної допомоги він набув водночас з набуттям права на відставку. Статтею 22 Конституції України визначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Тому виключення ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» не може скасовувати вже існуюче на той час його право на одержання вихідної допомоги.
Крім того, позивач стверджує, що станом на 21 грудня 1999 року у нього було більше 10 років стажу на державній службі. За період роботи з 21 грудня 1999 року по 21 грудня 2002 року Управлінням юстиції Волинської області позивачу не було надано додаткової відпустки 45 днів. Ця обставина була встановлена після звільнення і при перевірці особистих документів при звільненні. Згідно зі ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки. Тобто позивач вважає, що мав право на отримання грошової компенсації за невикористану відпустку, однак у наказі Нововолинського міського суду №51/02-04 від 18 грудня 2015 не було вказано про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку за 45 днів за вказані періоди. Також позивач посилається на невірну виплату йому коштів по тимчасовій непрацездатності, так як вона виплачена не в тих розмірах, які визначені чинним законодавством. Оскільки відповідач своєчасно не здійснив розрахунок при звільненні, він повинен виплатити середній заробіток з час затримки розрахунку при звільненні.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 23 травня 2016 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що норми чинного законодавства визначають, що в день звільнення працівнику повинно бути видано наказ про звільнення і трудову книжку. Трудовим законодавством не закріплено імперативної норми про те, що наказ про звільнення повинен видаватися саме в день звільнення. Видання такого наказу до дня звільнення не забороняється. У цьому випадку дата видачі наказу про відрахування із штату суду 18.12.2015 ніяким чином не впливає на права та інтереси позивача, оскільки має значення не дата видачі наказу про звільнення, а момент звільнення (відрахування із штату), з яким законодавець пов`язує настання певних правових наслідків, тобто 28.12.2015. На дату звільнення позивач не перебував ні на лікарняному, ні у відпустці. З 13.11.2015 позивач втратив право на отримання доплат за вислугу років, так як він був звільнений з посади судді і, відповідно, ним не здійснювалося правосуддя. У цьому випадку виплата такої доплати до посадового окладу пов`язана із можливістю судді здійснювати правосуддя, а не збереженням статусу судді. Виплата такої допомоги припиняється з моменту припинення здійснення правосуддя суддею. Законом України від 27.03.2014 № 1166 «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України» внесено зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», якими ст. 136 цього Закону виключено. Тобто, на момент виходу позивача у відставку чинним законодавством не передбачено право судді у відставці на отримання вихідної допомоги при звільненні. Виплата такої допомоги не була пов`язана із набуттям права на відставку, а здійснювалась лише при звільненні судді. Суд вважає, що не підлягають задоволенню вимоги позивача про зобов`язання виплатити йому компенсацію за невикористані додаткові відпустки за 1999-2002 роки, оскільки їх ненадання (невикористання) не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду справи. Позивач станом на 1999-2002 роки працював на посаді судді, права і обов`язки якого були закріплені Законом України «Про статус суддів», у тому числі і надання додаткової відпустки. Як випливає із матеріалів особової справи і довідок про розрахунок державної служби позивач станом на 1999-2002 роки не мав стажу судді, який давав право на отримання додаткової відпустки, а тому така відпустка йому не надавалась. Наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що у позивача не було на момент звільнення невикористаних відпусток, а відповідно і права на отримання компенсації за їх невикористання. Позивачу було проведено розрахунок лікарняного, який становив 100% за період роботи з листопада 2014 по жовтень 2015 року, а тому відсутні підстави для здійснення його перерахунку.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 23 травня 2016 року в адміністративній справі №803/438/16 - без змін.
Апеляційний суд, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, погодився з висновками суду першої інстанції.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень)
ОСОБА_1 (далі - скаржник) у жовтні 2016 року звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 23 травня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2016 року.
У касаційній скарзі скаржник, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постанову Волинського окружного адміністративного суду від 23 травня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.
На обґрунтування поданої касаційної скарги скаржник зазначив, що наказ про звільнення видається в день звільнення, про що робиться відповідний запис у трудову книжку працівника. Оскільки 18.12.2015 скаржник перебував на лікарняному, спірний наказ № 51/02-05 про відрахування зі штату не відповідає вимогам трудового законодавства. Посилається на те, що до 28.12.2015 він продовжував здійснювати повноваження судді, а тому мав право на отримання доплати за вислугу років. Крім того, накази не можуть мати зворотної дії в часі. Скаржник вважає, що вихідна допомога судді, який вийшов у відставку, є винагородою за працю протягом певного часу, а тому ця виплата входить у структуру заробітної плати. Звільнення судді у зв`язку з поданням ним заяви у відставку відбувається за наявності двох взаємопов`язаних обов`язкових умов, а саме наявності у судді стажу роботи визначеного в ч. 1 ст. 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та подання суддею заяви, яка є підтвердженням справжнього й вільного, без стороннього впливу чи примусу, волевиявлення судді на реалізацію ним права на відставку. Скаржник набув право на відставку в січні 2010 року, тобто ще задовго до подання заяви про звільнення з цієї підстави. Факт подання заяви про звільнення є лише доказом реалізації цього права. Приписи частини 1 статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є похідними від положень ч. 1 статті 109 цього Закону. Право на одержання вихідної допомоги скаржник набув водночас з набуттям права на відставку. Виключення статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» не може скасовувати вже існуюче на той час право скаржника на одержання вихідної допомоги. Суд, при вирішенні цього спору, надав правову оцінку лише щодо стажу роботі на посаді судді, звернувши увагу на виплату доплат за вислугу років, однак не надав правового обґрунтування роботи на державній службі. Адже, стаж роботи на посаді судді, що дає право на виплату за вислугу років, відрізняється від стажу роботи державного службовця, який дає право на відпустку. ТУ ДСА не мало права недоплатити скаржнику кошти за щорічну відпустку в розмірі 9186,67 грн, оскільки розрахунок середньої заробітної плати для розрахунку розміру відпускних повинен провадитися за останні 12 календарних місяців роботи з листопада 2014 року по жовтень 2015 року, тобто до припинення виплати доплат за вислугу років. 
ТУ ДСА подало заперечення на касаційну скаргу, яким просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін. Зазначає, що у зв`язку із набранням чинності Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», яким затверджено нову редакцію Закону України «Про судоустрій і статус суддів», до ТУ ДСА Нововолинським міським судом направлено копію наказу про припинення доплат судді ОСОБА_1. від 25.12.2015 № 53/02-04. Дата видачі наказу про відрахування зі штату суду 18.12.2015 ніяким чином не впливає на права та інтереси позивача, оскільки має значення не дата видачі наказу про звільнення, а момент звільнення (відрахування зі штату). Постанова Верховної Ради України № 788-VIII, відповідно до якої ОСОБА_1 звільнено у відставку, прийнята 12.11.2015, тому згідно з діючим на той момент законодавством підстави для нарахування та виплати вихідної допомоги відсутні. 
Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 219 року зазначену адміністративну справу прийнято до провадження та призначено до розгляду.
II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
З 21 грудня 1992 року ОСОБА_1 був призначений на посаду судді Нововолинського міського суду Волинської області згідно з наказом Управління юстиції Волинської обласної державної адміністрації №253.
18 березня 2015 року ОСОБА_1 подано заяву про відставку відповідно до п. 9 ч. 5 статті 126 Конституції України.
Постановою Верховної ради України від 12.11.2015 №788-VIII «Про звільнення суддів» скаржника звільнено із посади судді у зв`язку з виходом у відставку.
Наказом голови Нововолинського міського суду від 18.12.2015 № 51/02-04 «Про відрахування за штату суду ОСОБА_1 » скаржника відраховано із штату суду з 28.12.2015. Пунктом 2 вказаного наказу зобов`язано виплатити компенсацію за невикористану відпустку за 1 календарний день.
Наказом голови Нововолинського міського суду від 25.12.2015 №53/02-04 «Про припинення доплат ОСОБА_1 » припинено виплату доплати за вислугу років в розмірі 60% з 13.11.2015.
Із наказів про надання відпусток, табелів обліку робочого часу, листків непрацездатності випливає, що скаржник перебував у відпустці та на лікарняному до 27.12.2015, а 28.12.2015 у нього був робочий день.
Відповідно до платіжного доручення №2034 від 29.12.2015 скаржнику здійснені виплати при розрахунку.
ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)
Частина 2 статті 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частина 3 статті 22 Конституції України: при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Частина 1 статті 58 Конституції України: закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Пункт 9 частини 5 статті 126 Конституції України: суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив у разі подання суддею заяви про відставку або звільнення з посади за власним бажанням.
Частини 1, 3 та 4 статті 109 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, чинній до 01.04.2014 року): суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.
Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України.
Суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.
Частина 1 статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, чинній до 01.04.2014 року): судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.
Частини 2, 3 статті 122 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції на час прийняття Верховною Радою України постанови №788-VIII): питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок.
Повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.
Частини 2 та 10 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»: суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.
Стаття 134 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»: суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу. Суддям, які мають стаж роботи більше 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.
Частина 2 ст. 1 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»: судову владу реалізовують професійні судді та, у визначених законом випадках, народні засідателі і присяжні шляхом здійснення правосуддя в рамках відповідних судових процедур.
Частина 1 ст. 55 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»: права судді, пов`язані зі здійсненням правосуддя, визначаються Конституцією України, процесуальним та іншими законами.
Підпункт 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України від 27 березня 2014 року № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні»: внести зміни до таких законодавчих актів України: у Законі України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529 із наступними змінами): статтю 136 виключити.
Частина 1 статті 24 Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки»: у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Пункт 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»: голова місцевого суду видає на підставі акта про призначення (обрання) суддею чи звільнення судді з посади відповідний наказ.
Частини 1 і 2 ст. 47 Кодексу законів про працю України: власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.
Пункт 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110 (далі - Інструкція № 58): у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
При цьому для осіб працездатного віку необхідно вказати час, тривалість та місце проходження підвищення кваліфікації, яке пройшов працівник за останні два роки перед звільненням. <…>
Трудова книжка заповнюється одночасно українською та російською мовами і засвідчуються окремо обидва тексти.
Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.
При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.
Частина 5 ст. 4 Закону України від 15 грудня 1992 року № 2862-XII «Про статус суддів»: трудові відносини суддів (крім суддів військових судів), не врегульовані цим Законом, визначаються законодавством України про працю.
Частина 5 ст. 44 Закону України від 15 грудня 1992 року № 2862-XII «Про статус суддів»: суддям надається щорічна відпустка тривалістю 30 робочих днів з наданням додаткового посадового окладу. Суддям, які мають стаж роботи понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.
Частина 2 ст. 9 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII «Про державну службу»: регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.
Стаття 35 Закону України «Про державну службу»: державним службовцям надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою допомоги для оздоровлення у розмірі посадового окладу.
Державним службовцям, які мають стаж роботи в державних органах понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю до 15 календарних днів. Порядок і умови надання додаткових оплачуваних відпусток встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Абзац перший пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100: обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.
Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина 1 статті 341 КАС України).
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 341 КАС України).
У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається (ч. 4 ст. 341 КАС України).
У пункті 3.2 рішення від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 «у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII "Прикінцеві положення", абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів"»: зазначено, що Конституційний Суд України вважає, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов`язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов`язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. <…>
Отже, вихідна допомога судді у зв`язку з відставкою не належить до конституційних гарантій незалежності суддів.
Приписи ч. 1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у редакції, чинній до 01.04.2014, пов`язували право судді на вихідну допомоги з фактом виходу такого судді у відставку, а не поданням суддею заяви про відставку до Вищої ради юстиції.
Конституційний Суд України в пункті 2 рішення від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99  «справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів» зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Отже, у цьому випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку.
Суд зауважує, що ОСОБА_1 звільнено з посади судді 12 листопада 2015 року, тобто в той час, коли право на вихідну допомогу в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, передбачене статтею 136 Закону №2453-VI не існувало, оскільки ця норма виключена положенням Закону № 1166-VII.
Зважаючи на те, що датою виходу у відставку судді є дата прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади, а право на вихідну допомогу судді пов`язане з фактом виходу у відставку, а не набуттям певного стажу на посаді судді, у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.
З огляду на викладене, Суд дійшов висновку про відсутність у ТУ ДСА підстав для виплати скаржнику вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.
Приписи ст. 47 КЗпП України та Інструкції № 58 не передбачають обов`язок роботодавця видавати наказ про звільнення особи з роботи (відрахування зі штату) тільки в день звільнення. Стаття 47 КЗпП України лиже встановлює обов`язок роботодавця видати працівнику в день звільнення копію наказу про звільнення з роботи.
Зі змісту статей 1, 55, 122 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновується, що з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді припиняються повноваження цього судді і він перестає здійснювати судочинство, а тому, враховуючі приписи ч. 10 ст. 133 вказаного Закону, відсутні підстави для виплати доплат до його посадового окладу.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Суд вважає помилковим посилання скаржника на приписи ст. 35 Закону України «Про державну службу» в обґрунтування наявності у нього права на додаткову відпустку за період з 1999 по 2002 роки, оскільки право на щорічну і додаткову відпустку суддям було врегульовано спеціальним Законом України «Про статус суддів», за яким ОСОБА_1 не мав права на додаткову відпустку за вказаний період.
При цьому, посилання скаржника на приписи Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1994 року № 283, є безпідставним, оскільки цим Порядком визначаються посади і органи, час роботи в яких зараховуються до стажу державної служби, але не  регулюються правовідносини щодо надання особам відпусток.
Щодо доводів касаційної скарги про відсутність у ТУ ДСА права на недоплату в листопаді 2015 року скаржнику коштів за щорічну відпустку в розмірі 9186,67 грн Суд зазначає, що таких підстав позову і вимог не було заявлено під час розгляду справи в суді першої інстанції та, відповідно, не переглядалися судом апеляційної інстанції, що згідно з ч. 4 ст. 341 КАС України виключає можливість їх розгляду судом касаційної інстанції.
Оцінюючи доводи касаційної скарги, Суд виходить з того, що судами попередніх інстанцій було надано належну правову оцінку доводам, наведеним сторонами під час судового розгляду справи. Жодних нових доводів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не зазначено. 
Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Враховуючи вищенаведене, Суд касаційної інстанції вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін, оскільки судами не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.
З огляду на викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій є правильними, обґрунтованими, підстави для скасування судових рішень відсутні.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -
п о с т а н о в и в :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 23 травня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2016 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.
Суддя-доповідач                                                                      Н.А. Данилевич
Судді                                                                                                       В.М. Бевзенко 
                                                                                                                      Н.В. Шевцова