ПОСТАНОВА
Іменем України

24 вересня 2019 року 
м. Київ
справа №814/653/14
касаційне провадження №К/9901/28361/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Шипуліної Т.М.,
суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Южноукраїнської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Миколаївській області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 08.04.2014 (суддя Устинов І.А.) та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 15.06.2016 (головуючий суддя - Кравець О.О., судді: Домусчі С.Д.,                 Коваль М.П.) у справі № 814/653/14 за позовом Комунального підприємства «Теплопостачання та водоканалізаційне господарство» до Южноукраїнської об`єднаної державної податкової інспекції Миколаївської області ДПС про скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Комунальне підприємство «Теплопостачання та водоканалізаційне господарство» звернулось до адміністративного суду з позовом до Южноукраїнської об`єднаної державної податкової інспекції Миколаївської області ДПС про скасування податкових повідомлень-рішень від 29.11.2011 № 0000672301, від 29.11.2011                    № 0000632301, від 29.11.2011 № 0000622301.
Справа розглядалась неодноразово. За наслідками останнього її розгляду Миколаївський окружний адміністративний суд постановою від 08.04.2014 позов задовольнив. 
Одеський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 15.06.2016 постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 08.04.2014 залишив без змін. 
Южноукраїнська об`єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Миколаївській області (правонаступник Южноукраїнської об`єднаної державної податкової інспекції Миколаївської області ДПС) звернулась до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 08.04.2014, ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 15.06.2016 та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.
В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права, а саме: пункту 4.1 статті 4, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5, підпункту 12.1.5 пункту 12.1 статті 12 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), пункту 1.11 статті 1, пункту 11.11 статті 11 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), підпункту 139.1.5                   пункту 139.1 статті 139, підпункту 159.1.5 пункту 159.1 статті 159 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), частини третьої статті 2, частини четвертої статті 11, частини першої статті 86,           статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в судах попередніх інстанцій).
Зокрема, наголошує на: невірному застосуванні позивачем норм амортизації за проведені ремонти першої групи основних засобів, які введені в експлуатацію до 01.01.2004; безпідставному збільшенні витрат на суми проведених взаємозаліків у другому кварталі 2011 року, оскільки сума сумнівної заборгованості у справах                  № 12/178/10 та № 12/179/10 у цей період остаточно судами визначена не була; неправильному відображенні в декларації з податку на прибуток об`єкта оподаткування за 2010 рік, а саме: прибуток, звільнений від оподаткування, відображено в цілому за 2010 рік у сумі 10213105,00 грн., а не в розмірі оподаткованого прибутку за четвертий квартал 2010 року на рівні 10096393,00 грн., а прибуток за дев`ять місяців, який підлягав оподаткуванню в сумі 116712,00 грн. та сплаті до бюджету, не відображено; незаконному коригуванні податкового кредиту з податку на додану вартість за квітень 2009 року в сумі 145364,00 грн.     
Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що податковим органом проведено планову виїзну перевірку Комунального підприємства «Теплопостачання та водоканалізаційне господарство» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.04.2009 по 30.06.2011, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2009 по 30.06.2011, результати якої оформлено актом від 11.11.2011 № 89/23-01/31948866.
За її наслідками відповідач дійшов висновку про порушення позивачем вимог          пункту 4.1 статті 4, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5, підпункту 12.1.5 пункту 12.1 статті 12 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), пункту 1 розділу II «Перехідні положення» Закону України від 01.07.2004 № 1957-IV «Про внесення змін до Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), пункту 1.11 статті 1, пункту 11.11 статті 11 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), підпункту 139.1.5 пункту 139.1 статті 139, підпункту 159.1.5 пункту 159.1 статті 159 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у зв`язку з: невірним застосуванням норм амортизації за проведені ремонти першої групи основних засобів, які введені в експлуатацію до 01.01.2004; безпідставним збільшенням валових витрат на суми проведених взаємозаліків у другому кварталі 2011 року, оскільки сума сумнівної заборгованості у справах                  № 12/178/10 та № 12/179/10 у цей період остаточно судами визначена не була; неправильним відображенням у декларації з податку на прибуток об`єкта оподаткування за 2010 рік, а саме: прибуток, звільнений від оподаткування, відображено в цілому за 2010 рік у сумі 10213105,00 грн., а не в розмірі оподаткованого прибутку за четвертий квартал 2010 року на рівні               10096393,00 грн., а прибуток за дев`ять місяців, який підлягав оподаткуванню в сумі 116712,00 грн. та сплаті до бюджету, не відображено; незаконним коригуванням податкового кредиту з податку на додану вартість за квітень  2009 року в сумі 145364,00 грн. 
На підставі зазначеного акта перевірки Южноукраїнською об`єднаною державною податковою інспекцією Миколаївської області ДПС 29.11.2011 прийнято податкові повідомлення-рішення: № 0000622301, згідно з яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток у розмірі 68675,00 грн. за основним платежем та 17169,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; № 0000632301, згідно з яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 462564,00 грн. за основним платежем та 115641,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; № 0000672301, згідно з яким зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 319441,00 грн.
Відповідно до підпункту 8.1.2 пункту 8.1 статті 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) амортизації підлягають витрати на: придбання основних фондів та нематеріальних активів для власного виробничого використання, включаючи витрати на придбання племінної худоби та придбання, закладення і вирощування багаторічних насаджень до початку плодоношення; самостійне виготовлення основних фондів для власних виробничих потреб, включаючи витрати на виплату заробітної плати працівникам, які були зайняті на виготовленні таких основних фондів; проведення всіх видів ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних фондів.
Підпунктом 8.6.1 пункту 8.6 цієї ж статті визначені норми амортизації, встановлені у відсотках до балансової вартості кожної з груп основних фондів на початок звітного (податкового) періоду в розмірі (в розрахунку на податковий квартал): група 1 - 2 відсотки; група 2 - 10 відсотків; група 3 - 6 відсотків; група 4 - 15 відсотків.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2004 рік» від 27.11.2003                  № 1344-IV та Законом України від 01.07.2004 № 1957-IV «Про внесення змін до Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено порядок нарахування податкової амортизації витрат на придбання та виготовлення основних фондів залежно від року, в якому такі витрати понесено.
Так, згідно з пунктом 1 розділу II «Перехідні положення» Закону України від 01.07.2004 № 1957-IV «Про внесення змін до Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) норми амортизаційних відрахувань, зазначені у статті 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» для основних фондів груп 1, 2 і 3, застосовуються щодо витрат, понесених (нарахованих) платником податку після 01.01.2004 у зв`язку з придбанням або спорудженням нових основних фондів груп 1, 2 і 3, а також витрат на поліпшення таких нових основних фондів. 
Амортизація витрат, понесених (нарахованих) платником податку у зв`язку з придбанням, спорудженням та поліпшенням основних фондів груп 1, 2 і 3 до 01.01.2004, здійснюється за нормами амортизації, що діяли до 01.01.2004 року. При цьому для цілей податкового обліку платники податку зобов`язані вести окремий облік витрат, понесених у зв`язку з придбанням, спорудженням та/або поліпшенням основних фондів, що здійснюються після 01.01.2004.
Отже, оскільки, як встановлено судами, позивач поніс витрати на поліпшення першої групи основних фондів після 01.01.2004, він цілком об`єктивно застосовував до таких витрат норми амортизації, передбачені підпунктом 8.6.1 пункту 8.6 статті 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), а тому висновок контролюючого органу про неправомірність формування Комунальним підприємством «Теплопостачання та водоканалізаційне господарство» даних податкового обліку за цим епізодом не можна визнати обґрунтованим.
В той же час, за змістом пункту 3 частини першої статті 163 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в попередніх судових інстанціях) у мотивувальній частині зазначаються обставини, встановлені судом із посиланням на докази, мотиви неврахування окремих доказів, а також мотиви, з яких суд виходив при ухваленні рішення, і положення закону, якими він керувався.
Таким чином, у мотивувальній частині рішення необхідно наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, з яких виходив суд при вирішенні спору.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 163 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в попередніх судових інстанціях) у резолютивній частині судового рішення зазначаються: висновок суду про задоволення адміністративного позову або про відмову в його задоволенні повністю чи частково; висновок суду по суті вимог; розподіл судових витрат; інші правові наслідки ухваленого рішення; строки і порядок набрання постановою законної сили та її оскарження; встановлений судом строк для подання суб`єктом владних повноважень-відповідачем до суду звіту про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій.
При цьому висновки суду, які зазначені в резолютивній частині рішення, мають випливати із встановлених фактичних обставин, бути вичерпними та визначеними, тобто адміністративним судом повинні бути зазначені чіткі й конкретні відповіді на усі постановлені перед ним питання в межах адміністративного позову.
Утім, скасовуючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення, суди попередніх інстанцій не надали жодної правової оцінки обставинам щодо неправомірного збільшенням позивачем витрат на суми проведених взаємозаліків у другому кварталі 2011 року, невірного відображення підприємством у декларації з податку на прибуток об`єкта оподаткування за 2010 рік з урахуванням наданої йому Южноукраїнською міською радою Миколаївської області пільги зі сплати податку на прибуток, а також незаконного коригування ним податкового кредиту з податку на додану вартість за квітень 2009 року в сумі 145364,00 грн., які в тому числі послугували підставою для прийняття оскаржуваних актів індивідуальної дії.  
Безпідставним є й покладення, зокрема судом апеляційної інстанції, в основу прийнятого судового рішення висновку судової економічної експертизи від 15.02.2016 № 2/114, позаяк відповідно до проведеного дослідження експерту не надалось можливим підтвердити або спростувати висновки акта перевірки від 11.11.2011                № 89/23-01/31948866 щодо порушення позивачем податкової дисципліни з причини відсутності необхідних первинних та зведених документів.
Більш того, висновок експерта є одним із видів доказів, який слід розглядати як сукупність фактичних даних, встановлених в результаті дослідження матеріальних об`єктів, явищ та процесів, які містять інформацію про обставини справи, проведеного особою, яка має спеціальні знання в галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо.
За правилами ж частини п`ятої статті 82 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в попередніх судових інстанціях) висновок експерта для суду не є обов`язковим.
Згідно зі статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в попередніх судових інстанціях) суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Таким чином, постановлені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а          справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Під час нового розгляду справи суд на підставі встановлених ним обставин та досліджених доказів, з урахуванням принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі, повинен дійти висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, 

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Южноукраїнської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Миколаївській області задовольнити частково.
Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 08.04.2014 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 15.06.2016 у справі                 № 814/653/14 скасувати.
Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду:                                                                            Т.М. Шипуліна

                                                                                                    Л.І. Бившева
                                                                                                    
                                                                                                                В.В. Хохуляк