Постанова
Іменем України
11 вересня 2019 року
м. Київ
справа № 761/28770/15-ц провадження № 61-29122св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя - доповідач), Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра»,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» Стрюкової Ірини Олександрівни, ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 червня 2016 року у складі судді Макаренко І. О., додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 квітня 2017 року у складі судді Макаренко І. О. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 05 липня 2017 року у складі суддів: Оніщука М. І., Українець Л. Д., Шебуєвої В. А.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
29 вересня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ПАТ КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ КБ «Надра» Стрюкової І. О., ОСОБА_2, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив визнати припиненою поруку за договором поруки, укладеним між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 від 22 лютого 2008 року; визнати недійсними кредитний договір від 22 лютого 2008 року № 773134/ФЛ, укладений між ПАТ КБ «Надра» і ОСОБА_2 , та договір поруки від 22 лютого 2008 року, укладений між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 .
Позов обґрунтовано тим, що 22 лютого 2008 року між банком і ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за яким остання отримала кредит у сумі 61 080,00 доларів США та зобов`язалася повернути його до 12 лютого 2031 року, сплатити 12,69% річних. У цей же день з метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_2 між банком і ОСОБА_1 укладено договір поруки.
Відповідно до частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) порука є припиненою, оскільки банк протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням, не пред`явив вимоги до поручителя.
Договори кредиту та поруки є недійсними, з тих підстав, що позивачу не було відомо про значну суму кредиту, його введено в оману, а момент укладення договору поруки він не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки був в стані алкогольного сп`яніння.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 червня 2016 року в позові про визнання поруки припиненою відмовлено.
Відмовляючи у визнанні поруки припиненою, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2015 року, яким задоволено позов ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 22 лютого 2008 року № 773134/ФЛ, встановлено, що банк пред`явив позичальнику та поручителю вимогу про дострокове повернення кредиту у червні 2013 року, до суду із позовом звернувся 09 липня 2013 року. Таким чином, банк пред`явив вимоги до поручителя ОСОБА_1 в межах встановленого законом строку.
Посилаючись на те, що відповідно до статті 61 ЦПК України 2004 року вказані вище обставини є преюдиційними і не потребують доказування при вирішенні спору у цій справі суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання поруки припиненою, оскільки банк, звернувся до суду з позовом про стягнення з поручителя ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, з дотриманням вимог частини четвертої статті 559 ЦК України.
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 квітня 2017 року відмовлено у позові про визнання недійсним кредитного договору та договору поруки.
Відмовляючи у задоволенні вказаних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про визнання поруки припиненою та визнання договорів недійсними є взаємовиключними. Позивач не надав належних та допустимих доказів недійсності оскаржуваних правочинів, тому відсутні підстави для задоволення позову у цій частині.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05 липня 2017 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 червня 2016 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 квітня 2017 року залишено без змін.
Залишаючи без змін судові рішення, апеляційний суд виходив з того, що рішенням суду, яке набрало законної сили, задоволені вимоги кредитора до поручителя та боржника про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, тому відсутні підстави для застосування положень частини четвертої статті 559 ЦК України. Таким чином, висновок суду першої інстанції про відмову у позові про визнання поруки припиненою є правильним, що відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 06 липня 2016 року у провадженні № 6-1199цс16.
Суд апеляційної інстанції також погодився із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсними оспорюваних правочинів.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
17 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 червня 2016 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 квітня 2017 року, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 05 липня 2017 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Рух справи у суді касаційної інстанції 
14 вересня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за вказаною касаційною скаргою відкрито касаційне провадження.
22 травня 2018 року вказану справу разом з матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147Л/ІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2019 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у складі колегії з п`яти суддів.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі зазначено, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано положення частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки строк дії договору поруки не визначено, останній черговий платіж за кредитним договором у розмірі 690,00 доларів США позичальником ОСОБА_2 здійснено 07 листопада 2008 року. Однак, протягом наступних шести місяців банк до поручителя із вимогами про солідарне виконання з боржником зобов`язання за кредитним договором не звернувся, тому порука є припиненою.
Суди безпідставно відмовили у позові в частині визнання недійсними кредитного договору та договору поруки. При укладенні цих договорів не дотримано приписів частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України, тому вони є недійсними на підставі частини першої статті 215 ЦК України.
Посилаючись на частину першу статті 225, частину першу статті 229, частину першу статті 230, частину першу статті 231 ЦК України, позивач стверджує, що укладаючи договір поруки він вважав, що є поручителем на суму 8 000,00 грн із щомісячними платежами по 150,00 грн. ОСОБА_2 він ніколи не знав, при підписанні договору перебував у стані алкогольного сп`яніння та не усвідомлював значення своїх дій, не міг ними керувати, сприймати будь-яку інформацію, діяв під впливом обману та насильства, волевиявлення не відповідало його волі. З текстом кредитного договору, як і з текстом договору поруки він не ознайомлений.
Доводи ПАТ КБ «Надра», викладені у запереченнях на касаційну скаргу
У запереченнях на касаційну скаргу ПАТ КБ «Надра» просило касаційну скаргу відхилити, залишити без змін оскаржувані судові рішення, які ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
22 лютого 2008 року між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 773134/ФЛ, за умовами якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 61 080,00 доларів США в порядку і на умовах, визначених цим договором за програмою «Нове житло». Згідно із підпунктом 3.3.1 кредитного договору щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 689,08 доларів США.
Цього ж дня між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено договір поруки, відповідно до пунктів 1.1., 5.3. якого поручитель поручається перед кредитором за належне виконання ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором № 773134/ФЛ, в тому числі щодо повернення до 12 лютого 2031 року кредиту у сумі 61 080,00 доларів США; сплати відсотків за користування кредитними коштами із розрахунку 12,69% на рік (із розрахунку фактичної кількості днів у періоди (28-29-30-31/360); сплати інших платежів, передбачених кредитним договором; сплати можливих штрафних санкцій (штраф, пеня).
Відповідно до пункту 5.1 договору поруки сторони визначили, що цей договір підписаний на добровільних засадах та відповідає намірам сторін щодо безумовного виконанню взятих на себе зобов`язань.
Останній платіж за кредитним договором позичальник здійснив 07 листопада 2008 року у сумі 690,00 доларів США. Протягом наступних шести місяців банк не звертався до поручителя з вимогою про виконання солідарно з боржником зобов`язання за кредитним договором.
Станом на 27 травня 2014 року заборгованість ОСОБА_2 перед банком становить 851 361,29 грн, а саме: заборгованість за тілом кредиту - 60 272,70 доларів США, що в еквіваленті складає 481 759,69 грн; заборгованість зі сплати відсотків - 35 438,57 доларів США, що в еквіваленті складає 283 260,49 грн; заборгованість зі сплати пені - 4 694,09 доларів США, що в еквіваленті складає 37 519,86 грн; нараховані штрафи - 6 108,00 доларів США, що в еквіваленті складає 48 821,24 грн.
Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2015 року, залишеним без змін Апеляційним судом Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року, задоволено позов ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Вказаними судовими рішеннями встановлено, що позивач пропонував відповідачам повернути кредит достроково у червні 2013 року, а в суд з позовом до поручителя звернувся 09 липня 2013 року, тобто в межах встановленого законом строку.
Верховним Судом встановлено, що постановою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 липня 2019 року  апеляційну  скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2015 року в частині задоволення позову ПАТ «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 за кредитним договором скасовано. У позові ПАТ «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором  відмовлено за недоведеністю позовних вимог.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи касаційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Щодо визнання поруки припиненою
Згідно із статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Частиною першою статті 2015 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України). 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.
Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.
За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).
Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.
Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, чи встановлено договором строк її дії, сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора.
Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.
Пред`явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред`явлення до нього позову. У разі пред`явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Тобто, вимогу в судовому порядку необхідно пред`явити в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами).
Строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.
У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12-ц.
У разі реалізації кредитором свого права вимоги на дострокове повернення кредиту, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, шестимісячний строк звернення кредитора до суду з вимогами до поручителя повинен обраховуватись з моменту настання строку дострокового повернення кредиту.
Постановою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 182/6290/13-ц (провадження № 61-2503св18) за позовом ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_2 (боржника) та ОСОБА_1 (поручителя) про солідарне стягнення з них заборгованості за кредитним договором № 773134/ФЛ від 22 серпня 2008 року ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_1 скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2015 року в частині задоволених позовних вимог ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано. В позові ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
Верховний Суд виходить з того, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 липня 2019 року відмовлено в позові за недоведеністю, оскільки  банк не надав докази на підтвердження позовних вимог, зокрема інформацію щодо дати направлення досудових вимог про погашення заборгованості за кредитним договором № 773134/ФЛ від 22 лютого 2008 року станом на 27 березня 2013 року у сумі 851 361,29 грн на адресу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та за наявності відомості про їх вручення; інформацію чи заборгованість яка зазначена у досудовій вимозі про погашення заборгованості за кредитним договором № 773134/ФЛ від 22 лютого 2008 року.
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України 2004 року, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
Відповідно до пункту 3.3.3. кредитного договору щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 689,08 доларів США.
Згідно із пунктами 1.1. та 1.2. договору поруки поручитель поручається перед кредитором за належне виконання ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором № 773134/ФЛ, в тому числі щодо повернення до 12 лютого 2031 року кредиту у сумі 61 080,00 доларів США; сплати відсотків за користування кредитними коштами із розрахунку 12,69% на рік (із розрахунку фактичної кількості днів у періоди (28-29-30-31/360); сплати інших платежів, передбачених кредитним договором; сплати можливих штрафних санкцій (штраф, пеня); поручитель відповідає перед кредитором у повному обсязі.
Відповідно до пункту 4.2.4 кредитного договору банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених цим договором, можливих штрафних санкцій, якщо позичальник не вніс чергові мінімально необхідні платежі у термін, визначений п. 3.3.3. кредитного договору, а також у випадку не виконання умов передбачених п. 4.3.6 цього договору.
Встановивши, що кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, та врахувавши, що на момент укладення договору позивач не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору, тому суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про визнання недійсним кредитного договору та договору поруки.
Разом з тим, висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності правових підстав для припинення поруки відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України є помилковим, оскільки вимогу до поручителя про виконання ним солідарно з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
Вирішуючи цей спір, суд виходить із  дати звернення позивача до суду у справі № 803/1947/19 - липень 2013 року.
Враховуючи, що  банк звернувся з позовом до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором у липні 2013 року, а строк дії кредитного договору № 773134/ФЛ визначено до 12 лютого 2031 року, а кредитор не висував вимог до поручителя щодо повернення щомісячних платежів, строк внесення яких настав за шість місяців до подачі  позову у липні 2013 року, судом не встановлено дати направлення вимоги  банку про дострокове повернення кредиту відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, тому порука ОСОБА_1 припинилася в частині зобов`язань, які виникли до січня 2013 року, проте в іншій частині порука не припинилася.
Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про задоволення касаційної скарги, скасування рішень судів першої й апеляційної інстанцій в частині позовним вимог щодо припинення поруки з ухваленням в частині визнання поруки припиненою нового рішення про часткове задоволення позову в частині зобов`язань, які виникли до січня 2013 року.
Щодо судових рішень в частині позову про визнання кредитного договору та договору поруки недійсними.
Підставою для визнання кредитного договору позивач зазначає частину першу статті 227 ЦК України, за якою правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
Статтями 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.
Оскільки судами встановлено, що на момент видачі кредиту в іноземній валюті ПАТ «КБ «Надра» мав банківську ліцензію від 26 жовтня 1993 року № 21 на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», письмовий дозвіл Національного банку України від 23 серпня 2002 року № 21-2 на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частин другої, четвертої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», додаток до дозволу Національного банку України від 04 листопада 2005 року № 21-2 з правом залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України, суди дійшли правильного висновку про безпідставність вказаної позивачем підстави.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахування вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Встановивши, що позивач підписав оскаржуваний ним договір поруки на забезпечення зобов`язань позичальника за кредитним договором; відсутність будь-яких зауважень чи застережень позивача до умов цього договору; не надання позивачем доказів перебування під час укладення спірних договорів у стані алкогольного сп`яніння, застосування до нього фізичного чи психічного тиску з боку інших осіб, введення останнього в оману, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що поручитель перед укладенням договору в письмовій формі ознайомлений з умовами поруки, і відповідно зобов`язується виконувати зазначені умови належним чином, тоді як помилка внаслідок власного недбальства чи незнання закону однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
З огляду на викладене, додаткове рішення суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції щодо нього є такими, що відповідають встановленим обставинам справи та доказам у справі, ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому не підлягають скасуванню в цій частині.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Отже, касаційна скарга підлягає задоволенню, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 червня 2016 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 квітня 2017 року та ухвала Апеляційного суду міста Києва від 05 липня 2017 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 червня 2016 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 05 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Надра» про визнання поруки припиненою та визнання недійсним кредитного договору і договору поруки  задовольнити частково.
Визнати припиненою поруку ОСОБА_1 за договором поруки від 22 лютого 2008 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1  в частині зобов`язань, які виникли до січня 2013 року.
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Надра» відмовити.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                             О. В. Ступак
Судді:                                                                                                          І. Ю. Гулейков
                                                                                                                      В. О. Кузнєцов
                                                                                                                      А. С. Олійник
                                                                                                                      Г. І. Усик