ПОСТАНОВА
Іменем України
18 листопада 2019 року 
Київ
справа №П/811/322/17
адміністративне провадження №К/9901/15808/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Мельник-Томенко Ж.М.,
суддів Жука А.В., Мартинюк Н.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24.03.2017 (суддя Момонт Г.М.) та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25.05.2017 (колегія суддів у складі: Бишевської Н.А., Семененка Я.В., Добродняк І.Ю.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Головне управління Державної казначейської служби України у Кіровоградській області, про визнання протиправною бездіяльності, стягнення суддівської винагороди,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області, де третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України в Кіровоградській області, в якому просив:  
- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області щодо не здійснення нарахування судді Ленінського районного суду м. Кіровограда Мягкому О.В. суддівської винагороди, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік»;
- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду за лютий 2017 року в сумі 16 000,00 гривень.
Позовні вимоги мотивовано тим, що за лютий 2017 року йому виплачена суддівська винагорода в сумі 16 000,00 гривень, що не відповідає розміру встановленому Законом України «Про судоустрій і статус суддів» - 10 мінімальним заробітним платам. Позивач наголошує, що розмір суддівської винагороди встановлюється виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів» та не може врегульовуватися іншими законами.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Кіровоградський окружний адміністративний суд постановою від 24.03.2017 адміністративний позов задовольнив у повному обсязі.
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 25.05.2017 рішення суду першої інстанції залишив без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що позивач призначений на посаду судді до набрання чинності Законом України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» та не проходив кваліфікаційного оцінювання на підтвердження відповідності займаній посаді (здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді), а тому його посадовий оклад належить обраховувати з огляду на розмір визначений частиною третьою статті 133 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», і відповідно зазначеній нормі він та має становити 10 мінімальних заробітних плат. Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» встановлено, що у 2017 році розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня становить 3200 гривень. З огляду на наведене, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що законодавцем визначено регулювання суддівської винагороди виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів».
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
Відповідач подав касаційну скаргу, в якій посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, що стало підставою для неправильного вирішення справи по суті. Також вказує, що оскаржувані судові рішення не відповідають чинному законодавству в частині застосування закону, на підставі якого нараховується суддівська винагорода.
У скарзі відповідач просив рішення судів попередніх інстанцій скасувати, прийнявши нове про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Касаційну скаргу обґрунтовано відсутністю правових підстав для перерахунку та виплати суддівської винагороди позивачу поза межами видатків державного бюджету на його плату праці, оскільки Законом України від 21.12.2016 № 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік» видатки на оплату суддів, що не пройшли кваліфікаційне оцінювання, виходячи з посадового окладу 32 000,00 гривень, не передбачені.
Також у своїй скарзі відповідач просив зупинити виконання постанови Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24.03.2017 до розгляду цієї касаційної скарги.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14.08.2017 у задоволенні вищезазначеного клопотання відповідача було відмовлено.
Позиція інших учасників справи
Позивач у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.
Головне управління Державної казначейської служби України в Кіровоградській області заяву про приєднання до касаційної скарги Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області або відзиву на неї не надало.
Рух касаційної скарги
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 14.08.2017 відкрив касаційне провадження за скаргою Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24.03.2017 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25.05.2017.
05.02.2018 вказана касаційна скарга надійшла до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах.
Ухвалою Верховного Суду від 15.11.2019 справу прийнято до провадження, закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.
Встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи
Указом Президента України від 13.07.2010 № 767/2010 ОСОБА_1 . призначено на посаду судді Ленінського районного суду міста Кіровограда строком на п`ять років.
Наказом Ленінського районного суду міста Кіровограда від 03.08.2010 № 93-о ОСОБА_1 призначено на посаду судді Ленінського районного суду міста Кіровограда з 03.08.2010.
Згідно штатного розпису Ленінського районного суду міста Кіровограда на 2017 рік затверджено посадовий оклад судді в розмірі 16 000,00 гривень.
Позивачу за лютий 2017 року нараховано 16   000,00 гривень суддівської винагороди, з якої утримано 2880,00 гривень податку з доходів фізичних осіб та 240,00 гривень військового збору, виплачено - 12 880,00 гривень.
ОСОБА_1 , вважаючи, що відповідачем неправомірно здійснюється нарахування суддівської винагороди за лютий 2017 року з застосуванням розрахункової величини - прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений у розмірі 1600,00 гривень, звернувся з цим позовом до суду.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування
За правилами частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України, в чинній редакції) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В силу статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Згідно з частиною першої статті 135 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
У відповідності до пункту 22 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом. Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 1 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
За правилами пункту 23 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами).
Частиною третьою статті 133 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VІ) обумовлено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
Статтею 8 Закону України від 21.12.2016 № 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік» встановлено, що у 2017 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 січня складає 3200 гривень.
Пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII «Про внесених змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності 01.01.2017, установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.
Пунктом 9 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII «Про внесених змін до деяких законодавчих актів України» передбачено, що до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Відповідно до статті 3 Закону України від 24.03.1995 «Про оплату праці» (далі - Закон № 108/95-ВР) мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.
Згідно з частиною першою статті 8 Закону № 108/95-ВР держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, а також шляхом оподаткування доходів працівників.
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина перша статті 341 КАС України).
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
Судами попередніх інстанцій встановлено та відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_1 призначений на посаду судді до набрання чинності Законом № 1402-VIІІ та не проходив кваліфікаційного оцінювання на підтвердження відповідності займаній посаді (здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді).
Враховуючи приписи пункту 23 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, в якому визначено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону № 2453-VІ, Верховний Суд дійшов висновку, що позивачу повинна нараховуватись суддівська винагорода відповідно до Закону № 2453-VІ.
Зі спірних правовідносин, що склались у цій справі встановлено, що позивач наголошує на незастосуванні відповідачем приписів частини третьої статті 133 Закону № 2453-VI, в якій обумовлено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат. 
З цього приводу слід зазначити, що наведена норма є бланкетною, оскільки визначає лише кількість мінімальних заробітних плат для встановлення розміру посадового окладу судді, але не встановлює розмір мінімальної заробітної плати, який необхідний для цього. 
За таких обставин, необхідно звернутися до інших законів, які встановлюють розмір мінімальної заробітної плати. Такі норми доповнять частину третю статті 133 Закону 2453-VI і становитимуть єдину спеціальну норму, якою буде визначено розмір посадового окладу судді.
Нормативним доповненням до зазначеної статті є відповідні законодавчі положення, а саме, пунктом 3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» установлено, що мінімальна заробітна плата (3200,00 грн) після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. 
Отже, таким приписом законодавець заборонив застосовувати новий розмір мінімальної заробітної плати (3200,00 грн) як розрахункової величини для визначення посадових окладів, в тому числі й суддів. 
Водночас цим пунктом законодавець передбачив таке: «До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600,00 гривень».
Аналіз такого правового врегулювання дає підстави зробити правовий висновок, що законодавець встановив: по-перше, два види (розміри) мінімальної заробітної плати; по-друге, заборонив застосовувати для визначення розмірів посадових окладів розмір мінімальної заробітної плати 3200,00 грн; по-третє, чітко передбачив, що для визначення посадових окладів суддів застосовується розмір мінімальної заробітної плати 1600,00 гривень. 
Крім того, таким врегулюванням законодавець не порушив гарантії суддів як щодо розміру суддівської винагороди, так і до розміру допомоги на оздоровлення при виході у відпустку, оскільки для визначення окладу судді підлягає застосуванню розмір мінімальної заробітної плати, який не є меншим від того, що застосовувався раніше до такого врегулювання.
За таких обставин і правового врегулювання Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. 
Суд зауважує, що аналогічна правова позиція висловлена колегією суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постановах від 24.10.2018 (справа № 816/1406/17), від 10.07.2019 (справа № 820/3217/17), від 30.07.2019 (справа № 820/1850/17), від 30.07.2019 (справа № 820/1852/17).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Відповідно до частин першої та третьої статті 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
З урахуванням того, що фактичні обставини справи судами першої та апеляційної інстанцій встановлено повно, але неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень, відповідно до повноважень, наданих статтею 349 КАС України, Верховний Суд вважає необхідним їх судові рішення скасувати та відмовити в задоволенні адміністративного позову.   
Висновки щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частини п`ятої статті 139 КАС України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Таким чином, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 356, 359 КАС України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області задовольнити.
Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24.03.2017 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25.05.2017 скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Головне управління Державної казначейської служби України у Кіровоградській області, про визнання протиправною бездіяльності, стягнення суддівської винагороди - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується. 

...........................

...........................

...........................

Ж.М. Мельник-Томенко
А.В. Жук 
 Н.М. Мартинюк ,
Судді Верховного Суду