Постанова                                    
Іменем України        
16 жовтня 2019 року                                                                     
м. Київ                                                                    
справа № 638/3334/16-ц
провадження № 61-10941св19 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С., 
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В.,                 Фаловської І. М.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі:   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
законний представник відповідачів - ОСОБА_4 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 08 травня                  2019 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Кругової С. С., Маміної О. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , законний представник відповідачів - ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовної заяви
У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики від 01 червня              2014 року № б/н та договором позики від 24 листопада 2014 року, у розмірі                           257 778 460,12 грн (як еквівалент в іноземній валюті у розмірі 9 470 673,00 доларів США).
В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено три договори позики, а саме: договір позики від                           01 червня  2014 року, відповідно до якого позичальник отримав від позивача в борг грошові кошти в сумі 43 379 512,00 грн, що за умовами договору складало еквівалент в іноземній валюті у розмірі 3 685 600,00 доларів США; договір позики від 01 червня                 2014 року на суму 63 934 640,00 грн, що за умовами договору складало еквівалент в іноземній валюті у розмірі 5 432 000,00 доларів США; договір позики від 24 листопада 2014 року в сумі 6 392 124,00 грн складало еквівалент у розмірі 423 600,00 доларів США. Відповідно до умов всіх зазначених договорів позики позичальник зобов`язався повернути отримані кошти в строк до 01 червня 2015 року. Грошові кошти були належним чином отримані ОСОБА_5 , що підтверджується: актом від 01 червня 2014 року; актом від 01 червня 2014 року; розпискою від 24 листопада 2014 року. Разом з тим, грошові кошти не були повернуті ОСОБА_1 , оскільки позичальник помер. 
З метою отримання належних позивачу грошових коштів, 28 квітня 2015 року він подав у встановленому порядку до Шостої харківської державної нотаріальної контори вимогу (претензію) кредитора до спадкоємців боржника, йому було повідомлено, що спадкова справа заведена 24 квітня 2015 року та переслано вимогу (претензію) кредитора до Першої харківської державної нотаріальної контори за місцем ведення спадкової справи. Додатково, 15 травня 2015 року позивач звернувся безпосередньо до відомих йому спадкоємців позичальника, а саме: дружини померлого - ОСОБА_4 та матері - ОСОБА_6 з письмовими вимогами кредитора померлого боржника щодо виконання зобов`язань та запропонував сплатити заборгованість за договорами позики або звернутися до нього щодо вирішення питання про можливі заходи врегулювання заборгованості у позасудовому порядку. Оскільки спадкоємці не сплатили заборгованості за договорами позики, з метою захисту своїх прав, 31 липня 2015 року він звернувся з позовною заявою до суду за захистом своїх порушених прав.
З копії матеріалів нотаріальної справи Першої харківської державної нотаріальної контори стало відомо, що дружина померлого ОСОБА_4 , мати померлого ОСОБА_6 та повнолітній син померлого ОСОБА_2 відмовилися від спадщини. Натомість, спадкоємцями померлого за законом є його неповнолітні сини:                          ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . У зв`язку з тим, що судом було відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про зміну відповідачів на належних, ОСОБА_1 звернувся з окремим позовом до спадкоємців ОСОБА_5 , які прийняли спадщину.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 30 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в межах вартості майна, одержаного у спадщину, заборгованість за договорами позики від 01 червня 2014 року №б/н, від 01 червня 2014 року №б/н та договором позики від 24 листопада 2014 року у розмірі 257 778 460,12 грн (як еквівалент в іноземній валюті у розмірі 9 470 673 доларів США). Стягнуто в дольовому порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 890 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що розпискою від 24 листопада                       2014 року, ОСОБА_5 підтвердив заборгованість перед ОСОБА_1 у сумі                   9 470 673 долари США станом на 24 листопада 2014 року, що включає договір позики від                       24 листопада 2014 року та суму двох договорів позики від 01 червня 2014 року, то з урахуванням офіційного курсу гривні щодо іноземної валюти - долару США станом на 25 лютого 2016 року (2721, 86 грн за 100 доларів США), заборгованість у національній валюті складає 257 778 460,12 грн.
Постановою Харківського апеляційного суду від 08 травня 2019 року апеляційну скаргу законного представника відповідачів ОСОБА_4 задоволено. Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова, постановлене 30 листопада 2018 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , законний представник відповідачів - ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовлено. 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що вирішуючи справу, суд першої інстанції приписи статті 1282 ЦК не врахував, стягнув із спадкоємців грошові кошти солідарно, проте розмір часток спадкоємців у праві власності не визначив, крім того зазначив, що матеріали справи не містять будь-яких доказів щодо вартості спадкового майна, в той час, як згідно статті 1282 ЦК України за невиконаними борговими зобов`язаннями спадкоємці відповідають в межах вартості майна, одержаного у спадщину.  
Також суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що беззаперечних доказів наявності боргових документів у кредитора, що свідчило б про невиконання боржником своїх зобов`язань суду надано не було.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У червні 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Противень С. Л. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від                 08 травня 2016 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанцій, а рішення місцевого суду залишити в силі.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 мотивована тим, що судом апеляційної інстанції в порушення норм процесуального права не було враховано тієї обставини, що позивачем було надано та в матеріалах справи містяться належним чином завірені копії, а також нотаріально посвідчені примірники договорів позики, укладені між                   ОСОБА_1 та ОСОБА_5 якими підтверджується сума боргу на момент відкриття спадщини.
Факт укладення договорів позики та факт складення боргових документів відповідачами під час розгляду справи не заперечувався, обставина укладення договорів позики та наявності боргу була підтверджена судовим рішенням, однак суд апеляційної інстанції ці докази проігнорував, а тому апеляційним судом було скасовано  законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.
Крім того представник заявника у поданій касаційній скарзі зазначав, що оригінали примірників вказаних договорів позики та боргових документів знаходились у його розпорядженні протягом усього часу розгляду справи, проте у подальшому були вилучені у нього.
Заявником вказано, що суд апеляційної інстанції дійшов невірного висновку, зазначивши, що місцевим судом не було враховано приписи статті 1282 ЦК та стягнуто із спадкоємців грошові кошти в солідарному порядку, адже розмір часток спадкоємців визначено не було. Такий висновок апеляційного суду є хибним адже на час розгляду справи спадкоємці не отримали свідоцтв про право на спадщину, а успадковане майно оцінюється на суму, яка значно перевищує вартість позовних вимог, у той же час законодавство надає спадкоємцям можливість укласти договір про поділ спадкового майна.
Представником заявника у касаційній скарзі наведено перелік нерухомого майна, яке належало спадкодавцеві та зазначено, що ОСОБА_5 також належали на праві власності частки у статутному капіталі значної кількості юридичних осіб, оцінка, на думку представника заявника, яких на етапі судового розгляду є недоцільною з підстав зміни вартості активів товариств у ході здійснення господарської діяльності. Порядок примусового виконання рішень врегульовано спеціальним законодавством, яким зокрема визначено порядок дій особи, яка здійснює примусове виконання рішень при зверненні стягнення на нерухоме майно.
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 14 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Дзержинського районного суду міста Харкова.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено три договори позики: договір позики від 01 червня 2014 року, відповідно до якого ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі                                    43 379 512,00 грн, що за умовами договору складало еквівалент в іноземній валюті у розмірі 3 685 600,00 доларів США; договір позики від 01 червня 2014 року, відповідно до якого ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі                                     63 934 640,00 грн, що за умовами договору складало еквівалент в іноземній валюті у розмірі 5 432 000,00 доларів США; договір позики від 24 листопада 2014 року, відповідно до якого ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі                           6 392 124,00 грн, що за умовами договору складало еквівалент в іноземній валюті в розмірі 423 600,00 доларів США. 01 червня 2014 року ОСОБА_1 передав, а                  ОСОБА_5 прийняв в якості позики грошові кошти в розмірі 43 379 512, 00 грн;                      01 червня 2014 року ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_5 прийняв в якості позики грошові кошти в розмірі 63 934 640,00 грн.
Згідно розписки від 24 листопада 2014 року, ОСОБА_5 підтвердив заборгованість перед ОСОБА_1 у сумі 9 470 673,00 доларів США на 24 листопада 2014 року, що включає договір позики від 24 листопада 2014 року та суму двох договорів позики                   від 01 червня 2014 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві 04 лютого          2015 року.
ОСОБА_4 є дружиною померлого позичальника, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 18 вересня1993 року.
15 травня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_4 (дружини померлого) та ОСОБА_6 (матері померлого) з письмовими вимогами кредитора померлого боржника щодо виконання зобов`язань.
Згідно інформації, наданої Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 24 листопада 2016 року за вих. №10917/15.10-04-06, дітьми ОСОБА_5 є: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис про народження №707 від 24 лютого 1994 року; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис №3160 від 06 жовтня 2001 року; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , актовий запис №4013                              від 22 жовтня 2004 року.
ОСОБА_4 06 липня 2015 року відмовилася від належної їй частки спадщини після смерті чоловіка - ОСОБА_5 на користь їх сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Згідно заяви ОСОБА_6 від 24 квітня 2015 року, остання прийняла спадщину після померлого сина ОСОБА_5 , проте 17 червня 2015 року відкликала вищезазначену заяву та від спадщини відмовилася.
Відповідно до заяви ОСОБА_7 від 30 червня 2015 року, останній відмовився від належної йому частки спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька - ОСОБА_5 , на користь його сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Судом апеляційної інстанції було враховано, що спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5 є його сини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , частка якого у спадковому майні складає 3/4, та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , частка якого у спадковому майні становить 1/4.
28 квітня 2015 року ОСОБА_1 подав до Шостої харківської державної нотаріальної контори вимогу (претензію) кредитора до спадкоємців боржника.
Згідно листа Шостої харківської державної нотаріальної контори від 28 квітня 2015 року №1445/01-16, спадкова справа №260/2015 після померлого ОСОБА_5 була заведена 24 квітня 2015 року у Першій харківській державній нотаріальній конторі, а тому претензія ОСОБА_1 була надіслана до Першої харківської державної нотаріальної контори за належністю.
Судом першої інстанції було встановлено, що згідно рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 травня 2016 року, ухваленого за результатами розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «ЛЕММА» про стягнення страхового відшкодування, позовні вимоги задоволено: стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «ЛЕММА» на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування в розмірі                                   113 706 276,00 грн та судові витрати в розмірі 3 654,00 грн (справа №757/30349/15-ц).
 
Цим рішенні встановлено, що між громадянином Республіки Казахстан ОСОБА_1 та громадянином України ОСОБА_5 було укладено три договори позики: договір позики від 01 червня 2014 року, відповідно до якого позичальник отримав від кредитора в борг грошові кошти в сумі 43 379 512,00 гривень, що за умовами договору складало еквівалент в іноземній валюті у розмірі 3685600,00 доларів США; договір позики                          від 01 червня 2014 року, відповідно до якого позичальник отримав від кредитора в борг грошові кошти в сумі 63 934 640,00 грн, що за умовами договору складало еквівалент в іноземній валюті у розмірі 5 432 000,00 доларів США; договір позики від 24 листопада 2014 року, відповідно до якого позичальник отримав від кредитора в борг грошові кошти в сумі 6 392 124,00 грн, що за умовами договору складало еквівалент у розмірі                           423 600,00 доларів США. Грошові кошти за означеними договорами були належним чином отримані позичальником, що підтверджується: актом від 01 червня 2014 року; актом від 01 червня 2014 року; розпискою від 24 червня 2014 року. Відповідно до умов кожного із зазначених договорів позики, позичальник зобов`язався повернути отримані кошти в строк до 01 червня 2015 року.
Судом апеляційної інстанції було встановлено, що до Першої харківської державної нотаріальної контори у встановлений законом строк була подана також претензія ПАТ «Міжнародний Інвестиційний Банк» щодо боргових зобов`язань ОСОБА_5 на суму 8 440 029,00 грн.  
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 20 березня 2019 року у ОСОБА_1 для огляду в судовому засіданні були витребувані оригінали боргових документів, актів та розписки.
На виконання вказаної ухвали суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 було повідомлено про неможливість подання оригіналів боргових документів, посилаючись на те, що у зв`язку з проведенням правоохоронними органами Республіки Казахстан                26 липня 2018 року обшуку в його офісному приміщенні, санкціонованому постановою слідчого судді Алмалінського районного суду м. Алмати від 23 липня 2018 року, оригінали документів, які були витребувані ухвалою суду апеляційної інстанції, було вилучено під час обшуку разом з іншими документами та на даний момент вони знаходяться в Службі економічних розслідувань Департаменту державних доходів по              м. Алмати.
За клопотанням представника позивача до матеріалів справи були долучені копія протоколу обшуку від 26 липня 2018 року, проведеного старшим слідчим Служби економічних розслідувань Департаменту державних доходів по м. Алмати Азбергеновим С. К.; копія постанови старшого слідчого м. Алмати від 23 липня 2018 року за № 3-2336/18 про проведення виїмки документів, які складають охоронювану законом таємницю; копії договорів позики від 01 червня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 ; копія договору позики від 24 листопада 2014 року між                        ОСОБА_5 та ОСОБА_1 ; копії актів про отримання грошових коштів від                  01 червня 2014 року; копія акту про отримання грошових коштів від 24 листопада                   2014 року.
Із копії протоколу обшуку старшого слідчого м. Алмати Азбергенова С. К. від 26 липня 2018 року прямо не вбачається, що договори позики та боргові документи, що є предметом цього спору були вилучені в результаті обшуку. У копії вказаного протоколу обшуку зазначено лише про вилучення (мовою оригіналу) «разных документов, расписок и договоров».
Суду апеляційної інстанції були надані копії договорів позики від 01 червня 2014 року, від 01 червня 2014 року, від 24 листопада 2014 року укладені між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , копії актів, на яких міститься зазначення (мовою оригіналу): «Копия верна: соответствует оригиналу. Следователь Азбергенов С. К. » та відтиск печатки «Для справок», проте підпису слідчого зазначені документи не містять.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно з частиною першою статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини.
Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини протягом шести місяців з дня смерті спадкодавця. У такому разі спадкоємець, що прийняв спадщину, буде вважатись таким, що відмовився від спадщини у передбаченому законом порядку.
Частиною четвертою статті 1268 ЦК України встановлено, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 цього Кодексу (якщо не відмовилися від прийняття спадщини).
Таким чином з урахуванням того, що дружина, матір та повнолітній син померлого відмовились від прийняття спадщини судами було вірно встановлено, що неповнолітні ОСОБА_7 , та ОСОБА_3 не відмовлялися від прийняття спадщини після померлого ОСОБА_5 , а тому вони є особами, які прийняли спадщину після смерті свого батька. 
Колегія суддів погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про те, що частка ОСОБА_3 у спадковому майні складає 3/4, а частка ОСОБА_7 - 1/4.
Відповідно до положень статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
За змістом наведених вище норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ним у спадщину майна. Тобто, до спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених статтею 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.
Отже, у спадкоємця (ів) виникає зобов`язання задовольнити вимоги кредитора лише в межах майна, одержаного у спадщину.
У такому разі, суди мають з`ясувати обставини того, хто із спадкоємців прийняв спадщину, належність спадкодавцю на момент смерті будь-якого рухомого чи нерухомого майна, його вартість; дотримання кредитором визначеного у законі строку пред`явлення вимог до спадкоємців.
З огляду на вищенаведене колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що місцевий суд приписи статті 1282 ЦК України не врахував та неправомірно стягнув із відповідачів на користь позивача грошові кошти у солідарному порядку без визначення розміру часток кожного із спадкоємців та вартості спадкового майна.
Вищенаведеним спростовуються доводи касаційної скарги про те, що висновок суду першої інстанції був вірним, адже на думку представника заявника на час розгляду справи спадкоємці не отримали свідоцтв про право на спадщину, успадковане майно оцінюється на суму, яка значно перевищує вартість позовних вимог, а спадкоємці мали можливість укласти договір про поділ спадкового майна.
Колегія суддів зазначає також, що ці доводи касаційної скарги не узгоджується з чинним законодавством, адже обов`язок спадкоємців боржника перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених статтею 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину, вартість якого представником позивача зазначена не була. 
Натомість представником заявника у касаційній скарзі наведено перелік нерухомого майна, яке належало спадкодавцеві та зазначено, що ОСОБА_5 також належали на праві власності частки у статутному капіталі значної кількості юридичних осіб, оцінка, на думку представника заявника, яких на етапі судового розгляду є недоцільною з підстав зміни вартості активів товариств у ході здійснення господарської діяльності, а порядок примусового виконання рішень врегульовано спеціальним законодавством, яким зокрема визначено порядок дій особи, яка здійснює примусове виконання рішень при зверненні стягнення на нерухоме майно.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня                    2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 464/3790/16-ц.
Верховний Суд погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про те, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції помилково вважав встановленою наявність невиконаних боргових зобов`язань ОСОБА_5 перед ОСОБА_1 за зазначеними договорами позики, проте такі обставини є недоведеними належними та допустимими доказами з огляду на вищенаведене.
Відповідно до частини п`ятої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).
Суд першої інстанції зазначав, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від                 04 травня 2016 року встановлено, що між громадянином Республіки Казахстан ОСОБА_1 та громадянином України ОСОБА_5 було укладено три договори позики: договір позики від 01 червня 2014 року, відповідно до якого позичальник отримав від кредитора в борг грошові кошти в сумі 43 379 512,00 грн, що за умовами договору складало еквівалент в іноземній валюті у розмірі 3 685 600,00 доларів США; договір позики від 01 червня 2014 року, відповідно до якого позичальник отримав від кредитора в борг грошові кошти в сумі 63934640,00 грн, що за умовами договору складало еквівалент в іноземній валюті у розмірі 5 432 000,00 доларів США; договір позики від 24 листопада 2014 року, відповідно до якого позичальник отримав від кредитора в борг грошові кошти в сумі 6 392 124,00 грн, що за умовами договору складало еквівалент у розмірі 423 600,00 доларів США. Грошові кошти за означеними договорами були належним чином отримані позичальником, що підтверджується: актом від 01 червня 2014 року; актом від 01 червня 2014 року; розпискою від 24 листопада 2014 року. Відповідно до умов кожного із зазначених договорів позики, позичальник зобов`язався повернути отримані кошти в строк                           до 01 червня 2015 року.
Ухвалою Господарського суду м. Києва від 18 березня 2019 року ОСОБА_1 визнано конкурсним кредитором ПАТ «СК «Лемма» на суму 113 713 454 грн через відкриття щодо ПАТ «СК «Лемма» провадження у справі про банкрутство.
Із урахуванням того, що сторонами вищезазначених справ відповідачі не були, до участі у їх розгляді не залучалися, свої заперечення  виказати не мали можливості, а суд не мав можливості їх перевірити, висновок суду апеляційної інстанції про те, що  обставини наявності заборгованості спадкодавця перед позивачем входить до предмету доказування у даній справі є вірним.
Колегія суддів також зазначає, що в розумінні частин 4, 5 статті 82 ЦПК, тотожність суб`єктного складу у спорі полягає в участі особи в процесі в якості його учасника (позивача, відповідача або третьої особи). Однак, як правильно встановлено судом апеляційної інстанції, відповідачі не були учасниками процесу у вищезазначених справах.
Крім того, преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності. Тобто, преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин.
Однак, рішення місцевого суду від 30 листопада 2018 року містить лише посилання на частину четверту статі 82 ЦПК України та  рішення у справі № 757/30349/15-ц, проте не містить жодних відомостей, що судом першої інстанції під час його ухвалення досліджувались оригінали договорів позики та розписки.  
Вищенаведеним спростовуються доводи касаційної скарги з посиланням на правову позицію Верховного Суду викладену у справі № 572/1507/16-ц , адже у даному випадку відповідачі сторонами вищезазначених справ не були.
З метою встановлення фактичних обставин справи ухвалою апеляційного суду від                  20 березня 2019 року у ОСОБА_1 для огляду в судовому засіданні були витребувані оригінали боргових документів, актів та розписки, які  є належним доказом невиконання зобов`язань та їх наявності.
На виконання вказаної ухвали суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 було повідомлено про неможливість подання оригіналів боргових документів, посилаючись на те, що у зв`язку з проведенням правоохоронними органами Республіки Казахстан                26 липня 2018 року обшуку в його офісному приміщенні.
За клопотанням представника позивача до матеріалів справи були долучені копія протоколу обшуку від 26 липня 2018 року, проведеного старшим слідчим Служби економічних розслідувань Департаменту державних доходів по м. Алмати Азбергеновим С. К.; копія постанови старшого слідчого м. Алмати від 23 липня 2018 року за № 3-2336/18 про проведення виїмки документів, які складають охоронювану законом таємницю; копії договорів позики від 01 червня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 ; копія договору позики від 24 листопада 2014 року між                       ОСОБА_5 та ОСОБА_1 ; копії актів про отримання грошових коштів від                  01 червня 2014 року; копія акту про отримання грошових коштів від 24 листопада                   2014 року.
Колегія суддів погоджується з тим, що судом апеляційної інстанції вірно встановлено, що згідно ксерокопії постанови старшого слідчого м. Алмати Сатова А. О. від 23 липня 2018 року за № 3-2336/18 про проведення виїмки документів, які складають охоронювану законом таємницю вирішено провести в ТОВ «Страховой брокер «Insurance Brokerage Services» виїмку документів, що стали підставою до укладення договору перестрахування між певними юридичними особами, назви яких у копії постанови закореговані, а також фінансових документів, що свідчать про проведені взаєморозрахунки між вказаними компаніями.
Із копії протоколу обшуку старшого слідчого м. Алмати Азбергенова С. К. від 26 липня 2018 року прямо не вбачається, що договори позики та боргові документи, що є предметом цього спору були вилучені в результаті обшуку. У копії вказаного протоколу обшуку зазначено лише про вилучення (мовою оригіналу) «разных документов, расписок и договоров».
Суду апеляційної інстанції були надані копії договорів позики від 01 червня 2014 року, від 01 червня 2014 року, від 24 листопада 2014 року укладені між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , копії актів, на яких міститься зазначення (мовою оригіналу): «Копия верна: соответствует оригиналу. Следователь Азбергенов С. К. » та відтиск печатки «Для справок», проте підпису слідчого зазначені документи не містять.
З огляду на вищенаведене колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про те, що копії документів, які посвідчені вказаним способом не можна вважати належними та допустимими доказами у справі. Суду не надано беззаперечних доказів того, що слідчим були вилучені саме договори та акти, що є предметом цього спору. Надані копії не містять посвідчувального підпису слідчого та його зазначення про те, де знаходяться оригінали документів.
Одночасно колегія суддів зауважує, що відповідно статті 545 ЦК, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. 
Отже, наявність боргової розписки у позивача підтверджує наявність боргу.
За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що представником позивача не доведено факт не повернення ОСОБА_5 позивачу коштів за правилами статті 545 ЦК, оскільки оригіналу боргової розписки ним не надано.
Вищенаведеним спростовуються доводи касаційної скарги представника                 ОСОБА_1 про те, що судом апеляційної інстанції в порушення норм процесуального права не було враховано тієї обставини, що позивачем було надано та в матеріалах справи містяться належним чином завірені копії, а також нотаріально посвідчені примірники договорів позики, укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , факт укладення договорів позики та факт складення боргових документів відповідачами під час розгляду справи не заперечувався, обставина укладення договорів позики та наявності боргу  була підтверджена судовим рішенням. 
Колегія суддів зазначає, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Одночасно колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги стосовно того, що відповідачами та їх представником було порушено принцип добросовісності з огляду на таке.
Представник заявника зазначав, що якби відповідачі та їх представники належним чином виконували положення процесуального закону щодо своєчасного заявлення своїх клопотань та викладення усіх обставин справи у заявах по суті спору, то відповідні документи були б надані ним суду першої інстанції, однак колегія суддів не може погодитись із таким твердженням, оскільки доводами касаційної скарги не спростовано та матеріалами справи належним чином не підтверджено наявність перешкод у представника позивача для реалізації його права на надання доказів.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено  з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування постанови, оскільки суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, ухвалив рішення з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення процесуального права, що відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення без змін.
Щодо розподілу судових витрат
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат немає.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Противня Сергія Леонідовича залишити без задоволення.
Постанову Харківського апеляційного суду від 08 травня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
                                                                   
Головуючий | В. С. Висоцька
Судді: | А. І. Грушицький
| І. В. Литвиненко
| В. В. Сердюк   І. М. Фаловська