Постанова 
Іменем України
 
18 вересня 2019 року
м. Київ
 
справа № 310/6957/16-ц
провадження № 61-33577св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д., 
суддів: Воробйової І. А., Кривцової Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач);
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Чуєва Тетяна Тихонівна, ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 травня 2017 року у складі судді Троценко Т. А. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 03 липня 2017 року у складі колегії суддів: Крилової О. В., Кухаря С. В., Трофимової Д. А., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Чуєва Т. Т., Скопенко В. М., про визнання частково недійсним договору про іпотечний кредит та додаткової угоди, поновлення строку позовної давності.
 
Позовна заява мотивована тим, що 25 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та  ОСОБА_1  укладений договір про іпотечний кредит № ZPB0GI0000006250, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1  у борг 176 750,00 грн зі сплатою 15,00 % річних, на строк до 25 лютого 2016 року.
 
25 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 . укладений нотаріально посвідчений іпотечний договір № ZPB0GI0000006250, згідно з яким в іпотеку передано земельну ділянку та житловий будинок по АДРЕСА_1 . 
 
04 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладена додаткова угода до договору про іпотечний кредит від 25 березня 2008 року, за умовами якої було змінено валюту кредитування з гривні на долар, процентна ставка становила 1,17 % на місяць на суму залишку заборгованості. Також сторони погодили, що станом на 04 вересня 2008 року залишок заборгованості за договором про іпотечний кредит від 25 березня 2008 року  № ZPB0GI0000006250 складає 174 493,76 грн, що еквіваленті 36 969,02 долари США. 
 
31 січня 2017 року ОСОБА_1 подала уточнену позовну заяву (а. с. 63-65), у якій просила визнати недійсним пункт 2 іпотечного договору від 25 березня 2008 року, за умовами якого вона зобов`язана повернути банку кредит у розмірі 176 750,00 грн та сплатити проценти за користування коштами у розмірі 15 % річних.
 
01 березня 2017 року ОСОБА_1 збільшила позовні вимоги та просила суд визнати недійсним пункт 8.9. договору про іпотечний кредит від 25 березня 2008 року та визнати недійсною додаткову угоду до договору про іпотечний кредит, укладену  04 вересня 2008 року, з моменту їх укладення. Зазначала, що при укладанні оспорюваних договорів банк грубо порушив вимоги статей 11, 15, 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме перед укладенням договору не повідомив її у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту в процентному значенні та грошовому еквіваленті з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості усіх послуг, не надав їй примірника договору, встановив дискримінаційні положення зміни відсоткової ставки, включив до договору несправедливі умови, порушив принцип рівності прав сторін договору. Вона припустилася помилки при підписанні договору про іпотечний кредит та додаткової угоди до нього, не була обізнана про зміну процентної ставки та валюти кредитування.
 
10 квітня 2017 року ОСОБА_1 подала заяву про поновлення строку позовної давності.
 
З урахуванням наведеного  ОСОБА_1  просила суд визнати пункти 2, 8.9 договору про іпотечний кредит від 25 березня 2008 року № ZPB0GI0000006250 та додаткову угоду від 04 вересня 2008 року недійсними внаслідок помилки з моменту укладення.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 жовтня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором про іпотечний кредит та додатковою угодою до нього у розмірі 15 099,51 доларів США, що в еквіваленті354 989,52 грн. Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Крім цього, ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів того, що оскаржувані нею договір про іпотечний кредит та додаткова угода до нього містять несправедливі умови щодо неї.  Під час їх підписання позивач мала можливість ознайомитись з їх умовами та відмовитися від їх укладення. Під час укладення оспорюваних договорів  сторонами були дотримані всі передбачені чинним законодавством України вимоги, дотримано вимоги щодо змісту та форми їх укладення, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору та додаткової угоди до нього недійсними.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 03 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 травня 2017 року залишено без змін.
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції правильно дослідив усі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну правову оцінку, визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, у зв`язку із чим дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 Апеляційний суд виходив із того, що підписання оспорюваних договорів та взяття на себе обов`язків за ними без з`ясування їх змісту, не є підставою для визнання правочину недійсним. Доводи ОСОБА_1 про те, що вона не була обізнана про можливість встановлення банком нового розміру процентної ставки за користування кредитом, спростовуються підписаним нею договором про іпотечний кредит від 25 березня 2008 року, відповідно до якого у пункті 8.9 зазначені ці умови. Крім цього, безпідставними є посилання позивача на те, що під час підписання додаткової угоди до кредитного договору про іпотечний кредит вона у зв`язку із браком часу та через довіру до працівників банку підписала пустий бланк договору, який працівник мав у подальшому заповнити. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 03 липня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким  задовольнити заявлені нею позовні вимоги. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є необґрунтованими та такими, що ухвалені на основі неповно з`ясованих обставин справи. Умови кредитного договору про іпотечний кредит та додаткової угоди до нього є несправедливими, не були їй відомими та зрозумілими під час їх підписання. Суди не звернули увагу на те, що умови укладеного договору про іпотечний кредит та додаткової угоди до нього суперечать положенням статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач зазначає, що підписуючи договір про іпотечний кредит та додаткову угоду до нього з несправедливими умовами, вона вважала, що підписує  договори про одержання кредиту під 15,00 % річних за користування кредитом. Кредитний договір про іпотечне кредитування та додаткову угоду до нього вона підписала не внаслідок власного недбальства, а внаслідок заздалегідь продуманих дій представників банку, які позбавили її можливості ознайомитися з повним текстом кредитного договору, де вказано право банку підвищувати проценти. 
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом подати відзив на касаційну скаргу. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із Бердянського міськрайонного суду Запорізької області.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
У червні 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Черняк Ю. В.
 
Фактичні обставини, встановлені обставини
 
25 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір про іпотечний кредит № ZPB0GI0000006250, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1  у борг 176 750,00 грн зі сплатою 15,00 % річних, на строк до 25 лютого 2016 року.
 
У пункті 2 договору про іпотечний кредит сторони погодили порядок і умови видачі та погашення кредиту. 
 
У пункті 8.9 договору про іпотечний кредит сторони домовилися, що за умовами цього договору може бути встановлений розмір відсоткової ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої з обставин, передбачених цим пунктом. 
 
25 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений нотаріально посвідчений іпотечний договір № ZPB0GI0000006250, згідно з яким в іпотеку передано земельну ділянку та житловий будинок по АДРЕСА_1 . 
 
04 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладена додаткова угода до договору про іпотечний кредит від 25 березня 2008 року, за умовами якої було змінено валюту кредитування з гривні на долар, процентна ставка - 1,17 % на місяць на суму залишку заборгованості. Також сторони погодили, що станом на 04 вересня 2008 року залишок заборгованості за договором про іпотечний кредит від 25 березня 2008 року  № ZPB0GI0000006250 складає 174 493,76 грн, що в еквіваленті 36 969,02 долари США. 
 
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 02 березня 2016 року (справа № 310/3529/15-ц), позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 заборгованість за договором про іпотечний кредит від 25 березня 2008 року та додатковою угодою до нього від 04 вересня 2008 року у розмірі 15 099,51 долар США, що еквівалентно 354 989,52 грн.
 
Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 13 липня 2016 року у справі № 310/1051/16-ц у позові ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання додаткової угоди від 04 вересня 2008 року недійсною відмовлено у повному обсязі.  
 
У своєму рішенні суд зазначав, що зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Сторони уклали договір про іпотечний кредит  від 25 березня 2008 року № ZPB0GI0000006250, а 04 вересня 2008 року уклали додаткову угоду до зазначеного договору, якою передбачили зміну, зокрема валюти кредитування, і залишок заборгованості конвертували у валюту долар США за курсом Національного банку України на дату укладення додаткової угоди. Тобто, сторонами вчинено кредитний договір та в установленому законом порядку внесено до нього зміни шляхом укладення додаткової угоди. Додаткова угода до договору про іпотечне кредитування між банком та ОСОБА_1 укладена у письмовій формі відповідно до вимог статті 651 та частини першої статті 1055 ЦК України, додаткова угода підписана сторонами. Доводи про те, що банк не надав інформацію про сукупну вартість кредиту, є безпідставними. Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги. Вся необхідна інформація про сукупну вартість кредиту міститься в додатковій угоді та графіку, який є невід`ємною частиною угоди. Підписаний сторонами пункт 7.5 додаткової угоди підтверджує, що позичальнику надана інформація щодо детального опису загальної вартості кредиту. Додаткова угода укладена сторонами з урахуванням волевиявлення позивача та відповідача, своїми підписами сторони засвідчили згоду з усіма умовами додаткової угоди, в тому числі і на використання долара США як валюти зобов`язання. Посилання позивача на валютні ризики під час виконання зобов`язань, підвищення курсу долара США суд визнав неприйнятними, оскільки із зазначеними обставинами закон не пов`язує визнання недійсним правочину. Посилання на те, що додаткова угода укладена, щоб уникнути фінансових складнощів, пов`язаних з намаганнями банку підвищити процентну ставку за гривневим кредитом та повернути достроково кредит, не може бути підставою для визнання недійсною додаткової угоди. Зазначені обставини не мають ознак обману, які б давали підстави для визнання угоди недійсною за положеннями статті 230 ЦК України. 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суду, і застосовані норми права
 
За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Умови чинності правочинів встановлено статтею 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Оскільки оспорюваний договір про іпотечний кредит від 25 березня 2008 року та додаткова угода до нього від 04 вересня 2008 року є споживчими договорами, то на них поширюються положення Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладання спірних договорів) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. 
У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. 
 
Частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. 
Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. 
У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. 
 
Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
 
Визначення та заборону нечесної й агресивної підприємницької практики закріплено у статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що до підписання спірних договорів 07 березня 2008 року ОСОБА_1 заповнила анкету-заяву, де вказано, що вона ознайомилася з умовами кредитування, які були надані їй у письмовому вигляді, своїм підписом підтвердила факт надання їй повної інформації про умови кредитування (а. с. 128). 
 
Крім цього, умови кредитування містяться у тексті самого договору про надання іпотечного кредиту і додаткової угоди до нього. Позивач з такими умовами була ознайомлена та погодилася з ними, про що свідчить її підпис у тексті оспорюваних нею договорів.
 
Викладене спростовує твердження ОСОБА_1 про її необізнаність щодо зміни валюти кредитування, а факт підписання нею чистих бланків належними доказами не доведений. 
 
З часу укладення договору про надання споживчого кредиту, тобто з 2008 року, позичальник здійснювала погашення кредитної заборгованості, що також вказує на те, що вона була ознайомлена з умовами кредитного договору та додаткової угоди до нього і погоджувалася з ними. 
 
Обставини, встановлені судами у цій справі, підтверджуються також обставинами, встановленими під час розгляду цивільної справи № 310/3529/15-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит та цивільної справи № 310/ 1051/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсною додаткової угоди від 04 вересня 2008 року.
 
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій  дослідили всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надали їм належну правову оцінку, правильно встановили характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, дійшли обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір про іпотечний кредит укладений з дотриманням умов дійсності правочинів, визначених цивільним законодавством України. Додаткова угода до договору про іпотечний кредит укладена у письмовій формі, що відповідає формі основного договору та узгоджується із вимогами цивільного законодавства України. 
 
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи судами попередніх інстанцій, колегія суддів не встановила.
 
Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
У цьому разі відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України зміна розподілу судових витрат не відбувається. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 03 липня 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          Д. Д. Луспеник 

Судді:                                                                                                     І. А. Воробйова

                                                                                                                 Г. В. Кривцова

                                                                                                                 Р. А. Лідовець

                                                                                                                 Ю. В. Черняк