Постанова 
Іменем України 
 
19 вересня 2019 року
м.  Київ
 
Справа №569/14679/17
Провадження № 51-1285км19
 
Верховний Суд  колегією суддів Другої судової палати  Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів:                       ОСОБА_2 ,   ОСОБА_3 ,
секретаря 
судового засідання ОСОБА_4 ,
 
за участю:
прокурора                 ОСОБА_5 ,
захисника                 ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)        
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Рівненського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року у об`єднаному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №№12017180010003943, 12017180010006141 за обвинуваченням
 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Рівне, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 19 лютого 2009 року за ч. 2 ст. 121 КК України  із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, 
 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307, ч. 2                      ст. 309 КК України.
 
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 02 жовтня 2018 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України, та засуджено:
- за ч. 1 ст. 307 КК України  до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки;
- за ч. 2 ст. 307 КК України  із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років;
- за ч. 2 ст. 309 КК України  до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України. 
 
Вирішено питання речових доказів та  судових витрат.
 
11 грудня 2018 року Рівненським апеляційним суд вказаний вирок місцевого суду щодо  ОСОБА_7 у частині призначеного йому покарання скасовано та ухвалено вирок, за яким  ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України, та призначено покарання:
- за ч. 1 ст. 307 КК України  у виді позбавлення волі на строк 4 роки;
- за ч. 2 ст. 307 КК України  із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки з конфіскацією частини належного йому майна;
- за ч. 2 ст. 309 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців із конфіскацією частини належного йому майна.
У решті вирок місцевого суду залишено без змін.
 
Відповідно до вироку суду  ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за вчинення злочинів за таких обставин.
За невстановлених під час досудового розслідування обставин, у невстановлений час ОСОБА_7 незаконно придбав та зберігав при собі в поліетиленовому пакетику з метою збуту психотропну речовину, обіг якої обмежено – метамфетамін, масою 0.0606 г.
13 червня 2017 року приблизно о 18:27 год. ОСОБА_7 , перебуваючи поблизу парку імені Тараса Шевченка, що знаходиться на вул. Княгині Ольги в м. Рівне, незаконно збув за 400 грн раніше придбану ним психотропну речовину – метамфетамін, масою 0.0606 г, особі зі зміненими анкетними даними ОСОБА_8 , яка була залучена до проведення оперативної закупки. 
За невстановлених під час досудового розслідування обставин, у невстановлений час, ОСОБА_7 повторно незаконно придбав і зберігав при собі з метою збуту наркотичний засіб – канабіс, масою 0.095 г (в перерахунку на суху речовину), та психотропну речовину, обіг якої обмежено, – метамфетамін, масою 0.0674 г
20 липня 2017 року приблизно о 10:05 год. ОСОБА_7 , перебуваючи в будинку №11 на вул. Ювілейна в м. Рівне, незаконно збув за 300 грн раніше придбані ним особливо небезпечний наркотичний засіб – канабіс, масою 0.095 г, а також психотропну речовину – метамфетамін, масою 0.0674 г, особі зі зміненими анкетними даними ОСОБА_8 , яка була залучена до проведення оперативної закупки.
Цього ж дня після проведення оперативної закупки працівниками поліції був затриманий ОСОБА_7 у якого було виявлено та вилучено психотропну речовину – метамфетамін, масою 0.2285 г., яку він придбав у невстановлений під час досудового розслідування час та зберігав при собі без мети збуту.
 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить вирок Рівненського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року щодо ОСОБА_7 скасувати, призначивши новий розгляд провадження в цьому суді. На обґрунтування своїх вимог стверджує, що апеляційний суд безпідставно погіршив становище ОСОБА_7 та дійшов помилкового висновку про неправильність застосування місцевим судом ст.75 КК України при призначенні засудженому покарання.
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
Захисник ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити.
 
Прокурор ОСОБА_5 вважала за необхідне відмовити у задоволенні касаційної скарги.
 
Мотиви Суду
 
Заслухавши доповідь судді, доводи учасники судового розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла такого висновку. 
 
Відповідно до вимог ст. 433 КПК України касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень у тій частині, в якій вони були оскаржені. 
 
Правильність встановлення фактичних обставин, доведеність винуватості та застосування закону України при кваліфікації дій  ОСОБА_7  за ч. 1 ст. 307,                         ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК Україниу касаційній скарзі не заперечуються та не є предметом перегляду суду касаційної інстанції.
 
Також у касаційній скарзі не вказано на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть безумовне скасування оскаржуваного судового рішення. 
 
Разом з тим є безпідставними твердження захисника про те, що апеляційним судом не встановлено необхідності збільшення обсягу обвинувачення чи застосування більш суворого покарання, а тому незастосування ст. 75 КК України є необґрунтованим.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 421 КК України обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.
Згідно з ч. 1 ст. 420 КК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі: необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; необхідності застосування більш суворого покарання; скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
 
Цих вимог закону судом апеляційної інстанції дотримано.
 
Так, не погоджуючись  із вироком, прокурор подав апеляційну скаргу в якій просив ухвалити новий вирок щодо  ОСОБА_7 і призначити покарання за ч. 1 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки, ч. 2 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна, ч. 2 ст. 309 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки, а на підставі шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна.
 
Частково задовольняючи апеляційну скаргу прокурора, апеляційний суд правильно постановив свій вирок, застосувавши більш суворе покарання за частиною обвинувачення та змінивши принцип його остаточного визначення, а також дійшовши висновку про неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
 
Також є необґрунтованими доводи захисника про безпідставне визнання апеляційним судом неправильності застосування судом першої інстанції вимог ст. 75 КК України.
Так, застосовуючи ст.75 КК України та звільняючи  ОСОБА_7 від відбування покарання, місцевий суд вказав про врахування ступеня тяжкості вчинених злочинів, даних про особу обвинуваченого та наведених у вироку обставин кримінального провадження.
Разом з тим, як правильно зазначив суд апеляційної інстанції, місцевим судом не наведено переконливих мотивів такого рішення, не дано належної оцінки даним про особу  ОСОБА_7 , який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, належних висновків для себе не зробив, що свідчить про його асоціальну поведінку,  ступеню тяжкості вчинених злочинів (які відповідно до ст. 12 КК України, відносяться до тяжких злочинів (ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307 КК України) та злочину середньої тяжкості (ч. 2 ст. 309 КК України),  фактичними обставинами, при яких було вчинено злочини; кількості вчинених злочинів і їх суспільній небезпечності.
 
З таким висновком погоджується і суд касаційної інстанції, який, окрім того, звертає увагу, що у касаційній скарзі не йдеться про суворість призначеного                               ОСОБА_7 покарання та не наведено доводів, які б ставили під сумнів правильність висновків апеляційного суду про неможливість виправлення засудженого при звільненні від відбування покарання.
 
Призначене апеляційним судом  ОСОБА_7  покарання відповідає принципу індивідуалізації покарання відповідно до якого суд, на основі оцінки ряду загальних і спеціальних критеріїв, зазначених у законі, визначив особі, яка вчинила злочин, справедливу міру покарання, спрямовану на досягнення цілей виправлення засудженого і приватної превенції.
 
Вирок суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 420 КПК України є законним та обґрунтованим.
 
З огляду на викладене, підстави для скасування вироку Рівненського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року та задоволення касаційної скарги відсутні.
 
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК України, Суд
 
у х в а л и в:
 
Вирок Рівненського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року щодо ОСОБА_7  залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 – без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

ОСОБА_1                        ОСОБА_2                                         ОСОБА_3