Постанова 
Іменем України
 
02 вересня 2019 року
м. Київ
 
справа № 583/3453/16-ц
провадження № 61-18298св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., 
Кузнєцова В. О.,
 
учасники справи:
 
позивачі:  ОСОБА_1 ,ОСОБА_2 ,
відповідачі: фізична особа-підприємець ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумське обласне підприємство автомобільного транспорту»,
третя особа - відокремлений підрозділ Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумське обласне підприємство автомобільного транспорту» автостанція «Охтирка»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2  на рішення Охтирського міськорайонного суду Сумської області від 24 лютого 2017 року у складі судді Олійник О. В., та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 06 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Бойка В. Б., Кононенко О. Ю., Семеній Л. І., у справі за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумське обласне підприємство автомобільного транспорту», третя особа - відокремлений підрозділ Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумське обласне підприємство автомобільного транспорту» автостанція «Охтирка», про захист прав споживачів,
 
В С Т А Н О В И В:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2016 року  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_3 ,                    ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумське обласне підприємство автомобільного транспорту» (далі - ТОВ «Сумське ОПАТ»), третя особа - відокремлений підрозділ ТОВ «Сумське ОПАТ» автостанція «Охтирка», про захист прав споживачів.
Позовна заява мотивована тим, що 29 липня 2016 року позивачі в касі автостанції «Охтирка» придбали два квитка на посадочні місця № 18, 19 загальною вартістю 49,18 грн на останній рейсовий маршрут «Охтирка - Велика Писарівка», який відправлявся 29 липня 2016 року о 18:30 год. Близько 18:15 год для посадки пасажирів була подана автобусна маршрутка марки «ГАЗ-СПВ Рута 20», державний номерний знак НОМЕР_1 . Посадочні місця позивачів знаходилися попереду біля місця водія транспортного засобу, тому вони звернулися до нього із проханням відкрити двері для зайняття посадочних місць, на що водій відмовив та сказав займати вільні місця в салоні маршрутного автобуса. Контролер автостанції «Охтирка», яка вийшла для перевірки порядку посадки в автобусну маршрутку, підтвердила, що посадочні місця позивачів дійсно знаходяться біля місця водія, та повідомила, що вплинути на водія не має можливості, так як він їй не підпорядкований. Водій двері не відкрив, позивачі викликали поліцію. Автобусна маршрутка, під керуванням водія ОСОБА_4 о 18:30 год виїхала з автостанції «Охтирка» з пасажирами, посадочні місця № 18, № 19 залишилися незайнятими, а позивачі залишилися на пероні з квитками. Позивачі звернулися до управління захисту споживачів, але перевізник не надав згоди на проведення перевірки, тому заходи управлінням не були вжиті.
Неправомірними діями водія маршрутного автобусу та внаслідок недбалої організації пасажироперевезення працівників відокремленого підрозділу ТОВ «Сумське ОПАТ» автостанції «Охтирка», позивачам завдано моральної шкоди, яка проявилася у внутрішніх переживаннях та хвилюваннях в момент виникнення конфлікту з водієм, представниками автоперевезень пасажирів, безпідставним та протиправним позбавленням права виїхати з м. Охтирка та відвідати батьків у смт. Велика Писарівка, зривом налаштованих планів, яку позивачі оцінюють в розмірі по 3 000,00 грн на кожного.
З урахуванням уточнених позовних вимог, просили розірвати договори перевезення від 29 липня 2016 року, укладені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з однієї сторони як пасажири кожен окремо, з ФОП ОСОБА_3 за посередництвом ТОВ «Сумське ОПАТ», з іншої сторони як перевізниками, через надані послуги з пасажироперевезення структурним підрозділом ТОВ «Сумське ОПАТ» автостанція «Охтирка», на підставі квитків пасажирів № 702216696 та                              № 702216697 відповідно за чеками № 438674 та № 438675 на перевезення пасажирів рейсовим маршрутом №1942 о 18:30 год сполученням від автостанції «Охтирка» до автостанції «Велика Писарівка». Стягнути в солідарному порядку з ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «Сумське ОПАТ»  на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 пеню у розмірі 3 % вартості ненаданої за договором перевезення послуги в сумі 68,82 грн на кожного позивача. Стягнути з ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «Сумське ОПАТ» на користь                      ОСОБА_1 , ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі по 3000,00 грн на кожного позивача окремо. Стягнути з водія маршрутного автобуса                        ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі по 3000,00 грн на кожного позивача окремо; визнати такими, що не відбулися виконання умов за договорами перевезення від 29 липня                          2016 року, укладених між позивачами та ФОП ОСОБА_3 , та стягнути в солідарному порядку з ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «Сумське ОПАТ»  на користь позивачів пеню у розмірі 3 % вартості ненаданої послуги за період з 29 липня 2016 року по 21 грудня 2016 року в сумі 108,04 грн на кожного.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 24 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 06 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відхилено; рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 24 лютого 2017 року залишено без змін.
Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що перевізник не відмовлявся від надання послуг позивачам за договорами перевезення та не допускав прострочення надання послуг. На даний час договори перевезення від 29 липня 2016 року укладені позивачами з перевізником не діють, а тому можливість їх виконання втрачена. Такого спосіб захисту, як визнання таким, що не відбулось виконання умов за договорами перевезення не передбачено вимогами чинного законодавства та не забезпечить відновлення порушеного права позивачів.
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ),                             ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення судів першої і апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
Зазначають, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що їх права, як споживачів були порушені неправомірними діями відповідачів, а саме шляхом відмови у наданні належних послуг на підставі договірних правовідносин. Посилаються на те, що внаслідок неправомірних дій позивачам заподіяно моральну шкоду.                                                                                                                                      
Заперечення (відзив) на касаційну  скаргу до суду касаційної інстанції не надходили.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою ВССУ від 14 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
19 квітня 2018 року справу № 583/3453/16-ц та матеріали касаційного провадження ВССУ передано до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Установлено, що між сторонами виник спір щодо порушення умов укладеного договору перевезення, які врегульовані норами глави 64 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Законом України «Про захист прав споживачів », Законом України «Про автомобільний транспорт», Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176 (далі - Правила).
29 липня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_2) на автостанції придбано квитки за № 702216697 та                                     № 702216696 на рейс № 1942, о 18:30 год 29 липня 2016 року від автостанції Охтирка до автостанції В. Писарівка, місця 18 та 19, перевізник                                                  ФОП  ОСОБА_3 . Отже, між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 укладено два окремі договори перевезення. 
Судом встановлено та не заперечується сторонами, що перевізником не було надано можливості позивачам зайняти в салоні автобусу місця, згідно з придбаними білетами, а свідок ОСОБА_9 у суді першої інстанції зазначила, що позивачам пропонувались зайняти вільні місця в салоні автобусу, на що позивачі відмовились. Контролером автостанції також роз`яснено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право повернути квитки в касу до відправлення автобусу із поверненням повної вартості придбаних ними квитків. 
Однак, позивачі не скористались наданим їм правом та не повернули квитки до відправлення автобусу. Вартість квитків їм відшкодовано ФОП                          ОСОБА_3 22 грудня 2016 року.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У силу частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 910 ЦК України, пункту 40 Правил, за договором перевезення пасажира одна сторона (перевізник) зобов`язується перевезти другу сторону (пасажира) до пункту призначення, а в разі здавання багажу - також доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання багажу, а пасажир зобов`язується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу - також за його провезення. 
Укладення договору перевезення пасажира та багажу підтверджується видачею відповідно квитка та багажної квитанції, форми яких встановлюються відповідно до транспортних кодексів (статутів). 
Частиною другою статті 42 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлено, що договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус. 
Відповідно до частин першої, третьої статті 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Право пасажира відмовитись від договору перевезення в односторонньому порядку передбачено статті 911 ЦК України. 
Основні функції діяльності автостанції визначені розділом V Правил, положенням про Автостанцію «Охтирка», затвердженої генеральним директором товариства, зокрема: 1) організація продажу квитків, їх переоформлення та оформлення пільгового проїзду згідно до Технології здійснення касових операцій; 2) організація диспетчерського управління, інформаційного забезпечення, контролю відправлення автобусів, надання побутових послуг згідно до Технологічного процесу надання послуг автостанцією; 3) організація руху автотранспортних засобів та пішоходів на території автостанції згідно схеми, узгодженої з органами Державтоінспекції, з дотриманням вимог встановлених дорожніх знаків, покажчиків, сигналізації та інших засобів, які регулюють рух автотранспорту та пасажирів. 
Пунктом 124 Правил встановлено, що відповідальність за здійснення заходів із забезпечення безпеки руху транспортних засобів та переміщення пасажирів на території автостанції покладається на керівника автостанції. 
Керівники автостанцій несуть відповідальність згідно із законом за якість та безпечність послуг, що надаються автостанціями пасажирам і перевізникам, технічний та санітарно-гігієнічний стан будівель, споруд, обладнання та території автостанції. 
Отже суди дійшли висновку, що ні ТОВ «Сумське ОПАТ», ні відокремлений підрозділ ТОВ «Сумське ОПАТ» автостанція «Охтирка», не несуть відповідальності за неналежне виконання перевізником умов договору перевезення, сторонами якого вони не являються. 
Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. 
ОСОБА_4 перебуває в трудових відносинах з ФОП ОСОБА_3 та виконує роботу водія транспортних засобів та перевезення пасажирів. 
Отже, відповідальним за шкоду завдану позивачам водієм ОСОБА_4 при виконанні своїх трудових обов'язків є роботодавець - ФОП ОСОБА_3  
Пасажир має право в тому числі одержати місце у транспортному засобі згідно з придбаним квитком (пункт 1 частини першої статті 911 ЦК України). 
Відповідно до статей 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. 
Згідно пункту 135 Правил, особа, яка придбала квиток, має право на повернення його в касу до відправлення автобуса і виплату суми, що дорівнює повній вартості квитка, у разі ненадання пасажиру місця, зазначеного у квитку (у разі відмови пасажира від іншого запропонованого місця). 
Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. 
Тобто, вказаною нормою передбачено відповідальність виконавця за прострочення виконання договору. 
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. 
Згідно зі статтями 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законом.
Положеннями чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, не визначено жодних умов для відшкодування моральної шкоди пасажирам, завданої неналежним виконанням надавачем послуг обов`язків по укладеним договорам перевезення. Докази заподіяння моральної шкоди позивачам з боку відповідачів, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції) в матеріалах справи відсутні. 
Ураховуючи те, що перевізник не відмовлявся від надання послуг позивачам за укладеним договором перевезення та не допускав прострочення виконання договорів, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для притягнення виконавця до відповідальності, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
У касаційній скарзі позивачі посилаються на те, що судами попередніх інстанцій не встановлено обставин, що мають значення для справи, висновки судів не відповідають фактичним обставинам справи. Зазначають, що ненадання належних послуг з пасажироперевезення відбулося з вини відповідачів, внаслідок недбалого ставлення до своїх обов`язків. Крім того, посилаючись на частину п`яту статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» вказують на те, що мають право на відшкодування збитків за істотні недоліки у наданні послуги.
Слід зазначити, що судами попередніх інстанцій установлено, що перевізник 29 липня 2016 року не відмовлявся від надання послуги з перевезення пасажирів за відповідним маршрутом, отже не допустив прострочення надання послуги. Так, перевізник не виконав лише своє зобов`язання в частині надання місця згідно квитка, а в іншій частині (в частині надання пасажиру для зайняття іншого рівноцінного місця) послуга позивачам пропонувалася, від чого вони відмовилися.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Рішення Охтирського міськорайонного суду Сумської області від 24 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 06 квітня                      2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                            В. М. Ігнатенко

В. С. Жданова

В. О. Кузнєцов