ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
16 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 2-2330/11
провадження № 61-32744св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Кузнєцова В. О., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1, 
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану його представником Сокуренком Євгеном Сергійовичем, на заочне рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 грудня 2014 року, ухвалене у складі судді Калінюка Р. Б., та рішення апеляційного суду Одеської області від 6 червня 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Плавич Н. Д., Ващенко Л. Г., Вадовської Л. М.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2011 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», яке відповідно до зареєстрованої 14 червня 2018 року нової редакції Статуту змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.
У серпні 2014 року АТ КБ «ПриватБанк» подало уточнений позов до ОСОБА_2 , який є спадкоємцем і правонаступником ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.
В обґрунтування уточненого позову зазначило, що 16 травня 2007 року між ОСОБА_1 і АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № ODB0GA00000169, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 75 000 гривень зі сплатою 14,04% річних за користування кредитом на строк до 16 травня 2017 року. 
У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 укладено договір іпотеки від 16 травня 2007 року, згідно з яким в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 33,00 кв.м. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер. 20 липня 2013 року АТ КБ «ПриватБанк» направило до Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області претензію до спадкоємців боржника, у подальшому скеровану за місцем відкриття спадщини до приватного нотаріуса Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Курганської Л. В. 
11 вересня 2013 року нотаріус повідомила банк про те, що за прийняттям спадщини після ОСОБА_1 звернувся ОСОБА_2 
22 вересня 2013 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до  ОСОБА_2 з вимогою кредитора про погашення боргу, яка спадкоємцем не виконана. 
Позивач зазначає, що станом на дату смерті ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_1 - його заборгованість перед банком становила 176 647,97 гривень, з них: 66 578,15 гривень - заборгованість за кредитом, 61 131,85 гривень - заборгованість за процентами; 4 950,00 гривень - заборгованість за комісією і 43 987,97 гривень пені. 
Оскільки ОСОБА_3 не виконав вимогу кредитора і не погасив борг за кредитним договором № ODB0GA00000169, АТ КБ «ПриватБанк» у рахунок погашення заборгованості у розмірі 176 647,97 гривень просило звернути стягнення на передану в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 шляхом її продажу банком з правом укладення від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, та з правом отримати витяг з Державного реєстру прав власності, проводити дії щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, проводити дії щодо оформлення та отримання кадастрового номеру земельної ділянки, отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, а також з можливістю здійснення АТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.
Крім того, позивач просив виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі АДРЕСА_1 .
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та  мотиви їх прийняття
Заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 18 грудня 2014 року АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що  ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину не отримав і не набув спірну квартиру у власність, тому іпотека не є дійсною для нього.
У апеляційному порядку суди справу переглядали неодноразово.
Останнім рішенням апеляційного суду Одеської області від 6 червня 2017 року заочне рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 грудня 2014 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у позові з інших правових підстав. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що такий спосіб звернення стягнення на іпотечне майно як його продаж іпотекодержателем будь-якій особі шляхом укладення договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця не передбачений законом, крім того, згідно з договором іпотеки цей спосіб реалізації предмета іпотеки є позасудовим. 
Також суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимоги про виселення мешканців квартири у зв`язку з відомою у задоволенні основної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, а також з тих підстав, що квартира придбана не за рахунок кредитних коштів, тому її мешканців неможливо виселити без надання іншого житлового приміщення. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала 
У вересні 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просило заочне рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 6 червня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням процесуального права.
Заявник зазначає, що стаття 109 ЖК Української РСР не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки врегульовує порядок користування житлом у будинках державного і громадського житлового фонду, у той час як спірна квартира перебуває у власності відповідача. 
Вважає, що у даній справі суди повинні керуватися главою 6 ЖК Української РСР щодо користування жилими приміщеннями у будинках приватного житлового фонду, зокрема, статтею 150 ЖК Української РСР, яка встановлює право громадян на свій розсуд розпоряджатися квартирою, що є приватною власністю, та статтею 155 ЖК Української РСР, яка передбачає можливість позбавлення власника права користування квартирою і її вилучення у випадках, визначених законодавством. 
Позиція інших учасників справи
У листопаді 2017 року  ОСОБА_2 подав заперечення на касаційну скаргу, у яких послався на безпідставність її доводів. Вказав, що банк не спростував правильність висновків апеляційного суду про відмову у зверненні стягнення на предмет іпотеки, а вимога про виселення є похідною від зазначеної вимоги. 
Провадження у суді касаційної інстанції 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі. 
Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У 2018 році справу передано до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного суду від 30 вересня 2019 року справу призначено до розгляду. 
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи 
Судами встановлено, що 16 травня 2007 року між ОСОБА_1 і АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № ODB0GA00000169, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 75 000 гривень зі сплатою 14,04% річних за користування кредитом на строк до 16 травня 2017 року. 
У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 укладено договір іпотеки від 16 травня 2007 року, згідно з яким в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 33,00 кв.м. 
Згідно з пунктом 27 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: 1) переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель письмово повідомляє іпотекодавця, або 2) продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, у тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця, у тому числі отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер. Станом на дату смерті позичальника заборгованість за кредитним договором становила 176 647,97 гривень, з них: 66 578,15 гривень - заборгованість за кредитом, 61 131,85 гривень - заборгованість за процентами; 4 950,00 гривень - заборгованість за комісією і 43 987,97 гривень пені. 
ОСОБА_2 , який є сином ОСОБА_1 та спадкоємцем першої черги, у встановлений законом строк звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте свідоцтво про право на спадщину не отримав.
20 липня 2013 року АТ КБ «ПриватБанк» направило до Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області претензію до спадкоємців боржника, яку скеровано за місцем відкриття спадщини до приватного нотаріуса Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Курганської Л. В. 
11 вересня 2013 року приватний нотаріус Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Курганська Л. В. повідомила банк про те, що за прийняттям спадщини після ОСОБА_1 звернувся ОСОБА_2 
22 вересня 2013 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до  ОСОБА_2 з вимогою кредитора про погашення заборгованості у розмірі 176 647,97 гривень та зазначило, що у разі невиконання даної вимоги розпочне звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказану вимогу відповідач не виконав. 
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Стаття 575 ЦК України визначає, що іпотекою є застава нерухомого майна, яке залишається у володінні заставодавця або третьої особи. 
Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (стаття 1 Закону України «Про іпотеку» у редакції Закону, чинній на час розгляду справи апеляційним судом).
Відповідно до статті 3 цього Закону іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання (стаття 7 Закону України «Про іпотеку» у редакції Закону, чинній на час розгляду справи апеляційним судом).
Згідно зі статтею статті 33 Закону України «Про іпотеку» у цій же редакції  у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» у редакції Закону, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.  
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: 1)  передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; 2)  право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
 
У пункті 27 договору іпотеки від 16 травня 2007 року визначено, зокрема, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, у тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця, у тому числі отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.
Стаття 38 Закону України «Про іпотеку» у редакції Закону, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, визначає порядок реалізації іпотекодержателем права на продаж предмета іпотеки. 
Так, у разі, якщо договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. 
Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.
Системний аналіз зазначених положень законодавства і умов договору іпотеки від 16 травня 2007 року дає підстави для висновку, що такий спосіб звернення стягнення на іпотечне майно як продаж іпотекодержателем предмета іпотеки третій особі відповідно на підставі іпотечного застереження до статей 36, 38 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.
Відповідні висновки щодо правильного застосування статей 36, 38 Закону України «Про іпотеку» викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2019 року (провадження № 14-112цс19), від 12 червня 2019 року (провадження № 14-48цс19)    та     від     19 червня 2019 року (провадження № 14-203цс19).
Оскільки АТ КБ «ПриватБанк» просило звернути стягнення на передану в іпотеку квартиру шляхом надання іпотекодержателю права продажу будь-яким способом іншій особі-покупцю, що згідно з договором іпотеки та положеннями законодавства є позасудовим способом урегулювання спору, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. 
Крім того, звертаючись з позовом, банк просив надати йому право здійснити продаж предмета іпотеки шляхом укладення відповідного договору від імені іпотекодавця.
Такий спосіб звернення стягнення умовами договору іпотеки від 16 травня 2007 року не передбачений, оскільки у пункті 27 цього договору зазначено, що банк має право продати предмет іпотеки будь-якій особі будь-яким способом у визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку» порядку, а іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні для цього дії від імені іпотекодавця, у тому числі отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно. 
Однак про те, що предмет іпотеки підлягає продажу іпотекодержателем шляхом укладення договору від імені іпотекодавця, у договорі іпотеки не зазначено, а вказано лише про право вчинити від імені іпотекодавця дії, необхідні для забезпечення укладення договору. 
Враховуючи викладене, правильним також є висновок апеляційного суду про те, що спосіб звернення стягнення на іпотечне майно, про який заявив АТ КБ «ПриватБанк» у позовних вимогах, не передбачений договором іпотеки і відповідним законодавством, тому позов не підлягає задоволенню.
Стаття 39 Закону України «Про іпотеку» визначає, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.
Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (стаття 40 Закону України «Про іпотеку»). 
Оскільки позовна вимога про виселення осіб, які проживають у спірній квартирі, є похідною від позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, у задоволенні якої суд відмовив, правильним є висновок апеляційного суду про відмову у виселенні ОСОБА_2 і інших мешканців із квартири АДРЕСА_1 .
Доводи заявника про те, що стаття 109 ЖК Української РСР не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, які врегульовані статтями 150, 155 ЖК Української РСР, не мають правового значення, оскільки у виселенні відповідача та інших мешканців переданої в іпотеку квартири суд апеляційної інстанції, у першу чергу, відмовив з підстав відмови у задоволенні основної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Крім того, у статті 109 ЖК Української РСР прямо зазначено, що її дія поширюється на випадки виселення мешканців із переданого в іпотеку жилого приміщення у разі звернення стягнення на нього.
Про застосування даної статті до правовідносин, які виникають при зверненні стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення і виселення його мешканців, вказала також Велика Палата Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року (провадження № 14-317цс18) та від 5 червня 2019 року (провадження № 14-93цс19).
За таких обставин доводи заявника про неправильне застосування судом апеляційної інстанцій при вирішенні справи положень ЖК Української РСР є безпідставними. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судових рішень.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін. 
Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про законність та обґрунтованість рішення суду апеляційної інстанції, яким скасовано рішення суду першої інстанції, касаційний суд заочне рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 грудня 2014 року не переглядає. 
Щодо судових витрат
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану його представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.
Рішення апеляційного суду Одеської області від 6 червня 2017 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: | В. О. Кузнєцов  В. М. Ігнатенко  С. О. Карпенко В. А. Стрільчук  М. Ю. Тітов