Постанова
Іменем України
 
06 листопада 2019 року 
м. Київ
 
справа № 334/5409/15-ц
провадження № 61-35846св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Кузнєцова В. О., 
суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М. Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя                         від 08 серпня 2016 року у складі судді Лисенко Л. І. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Воробйової І. А., Бєлки В. Ю., Онищенка Е. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позов і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій. 
 
У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та знесення самочинно збудованих споруд, посилаючись на те, що їй належить на праві власності 29/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 - 21/50 частин цього будинку. Без її згоди як співвласника та без дозволу Державної архітектурно-будівельної інспекції України відповідач виконала реконструкцію своєї частини житлового будинку літера А2-2 і зробила самочинну прибудову, яка спирається на несучу конструкцію даху (конька) будинку літера А, у зв`язку з чим на опорах даху та стінах будинку з`явилися тріщини і дощова вода потрапляє в будинок. За її зверненням листом Департаменту державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області від 19 червня 2015 року № П-18/1 повідомлено, що будівельні роботи з реконструкції вищевказаного житлового будинку шляхом прибудови виконані ОСОБА_2 самовільно, що є порушенням законодавства у сфері містобудування, ОСОБА_2 притягнуто до відповідальності і складено припис              від 20 квітня 2015 року про усунення порушень. Самовільна прибудова відповідача порушує її право як власника житлового будинку на безпечні умови проживання в ньому. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом демонтажу даху недобудованої житлової прибудови літера А2-2 з території даху житлового будинку літера «А» (спирання на коньок).
 
В запереченні на позовну заяву представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 зазначив, що житлову прибудову літера «А2-2» на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 здійснено відповідно до проекту № 5/101-07-98, розробленого Державним комунальним підприємством «Градпроект» та погодженого 30 липня 1998 року Головним управлінням архітектури та містобудування Запорізької міської ради. Крім того, рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 10 січня 2001 року в цивільній справі № 2-1966/2001 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визначення порядку користування земельною ділянкою, яке набрало законної сили 06 березня 2001 року, було визначено порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 за варіантом № 1 висновку технічної експертизи                                 від 04 листопада 1998 року, за яким в користування ОСОБА_4 виділено земельну ділянку S-1 площею 591 кв. м, ОСОБА_2 - земельну ділянку S-2 площею 204 кв. м, а земельну ділянку S-3 площею 1,5 кв. м - залишено у спільному користуванні. На підставі зазначеного рішення проведено розмежування земельних ділянок та встановлено паркан відповідно до меж, визначених судом. Таким чином, будівництво здійснювалося на земельній ділянці, яка відведена ОСОБА_2 судовим рішенням.            У 2005 році ОСОБА_1 , у свою чергу, з порушенням порядку користування, визначеного вищевказаним судовим рішенням, незаконно приватизувала частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Ленінським районним судом міста Запоріжжя розглядається ще одна справа № 334/1557/15 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відшкодування завданої шкоди. Доводи позивача спростовуються також актом перевірки дотримання законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 22 червня 2015 року, складеним Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області, яким встановлено, що вимоги припису від 20 квітня 2015 року № 50 виконані, відмітка про самовільне будівництво нерухомого майна по АДРЕСА_1 в інвентарній справі бюро технічної інвентаризації від 24 квітня 2015 року № 089 відсутня, порушень вимог містобудівного законодавства не виявлено. Крім цього, ОСОБА_1 пред`явила позов зі спливом позовної давності, оскільки з метою вжиття заходів для усунення порушень вона зверталася до Ленінської районної державної адміністрації ще у 2007 році. 
 
Ухвалою Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 02 березня 2016 року до участі у справі як третю особу залучено Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області. 
 
Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 08 серпня 2016 року позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом часткового демонтажу даху другого поверху з території житлового будинку літера А. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 643,60 грн.
 
Рішення місцевого суду мотивоване доведеністю того факту, що самовільно споруджена відповідачем прибудова порушує права позивача як власника земельної ділянки.
 
Ухвалою Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 05 вересня 2016 року роз`яснено рішення суду, що спір виник стосовно даху прибудови літера А2-2, який спирається на дах будівлі літера А, розташовані на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , тому знесенню підлягає саме дах другого поверху житлової прибудови літера А2-2, який спирається на дах будівлі літера А. 
 
Судом апеляційної інстанції справа розглядалася неодноразово.
 
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 14 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , відхилено. Рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 08 серпня 2016 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права. 
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
У вересні 2017 року ОСОБА_2  подаладо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справкасаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 08 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 вересня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
 
Касаційна скарга ОСОБА_2  мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не встановили належним чином всіх фактичних обставин справи, у зв`язку з чим дійшли помилкового висновку про задоволення позову. Суди не звернули уваги на обставини, встановлені рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя          від 10 січня 2001 року в цивільній справі № 2-1966/2001 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визначення порядку користування земельною ділянкою, а саме те, що прибудова до її частини будинку виконана попереднім власником і за рахунок такої прибудови вона стала складати 21/50 частину будинку. Реконструкцію зазначеної прибудови виконано нею відповідно до проекту № 5/101-07-98, розробленого Державним комунальним підприємством «Градпроект» та погодженого 30 липня 1998 року Головним управлінням архітектури та містобудування Запорізької міської ради. Порушення, які зафіксовані Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області у квітні 2015 році, вона усунула і надала відповідні документи, а Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області               22 червня 2015 року зафіксував виконання вимог припису та дотримання будівельних норм і правил. Після 22 червня 2015 року відсутні будь-які документи чи докази, які б свідчили про порушення нею будівельних норм і правил. Крім цього, 07 травня           2015 року вона зареєструвала своє право власності з урахуванням всієї площі будинку разом із житловою прибудовою літера А2-2. В суді першої інстанції вона заявила про застосування позовної давності, проте суди цю заяву не розглянули. Також суди вирішили справу без участі та без належного сповіщення Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області, яка ухвалою Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 02 березня 2016 року була залучена до участі у справі як третя особа, проте не зазначена в оскаржуваних судових рішеннях.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Ленінського районного суду міста Запоріжжя. 
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
13 червня 2018 року справу № 334/5409/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення             (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).
 
Згідно з частиною першою статті 303, частиною першою статті 304 ЦПК України    2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України 2004 року.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає.
 
Судами встановлено, що  ОСОБА_1 належить на праві власності 29/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 - 21/50 частин цього будинку.
 
Згідно з матеріалами інвентарної справи за адресою: АДРЕСА_1 неодноразово проводилася технічна інвентаризація. 22 серпня 1981 року ОСОБА_2 стала власником 21/50 частин будинку, а 06 листопада 1981 року проведено інвентаризацію та встановлено, що на ділянці знаходиться будівля А-1, прибудова А1-1, сіни а1, а-2, а11-1, а-1. При проведені інвентаризації в 1994 році на ділянці ОСОБА_2 виявлена одноповерхова прибудова літера А-2. 
 
За заявою ОСОБА_2 30 квітня 1997 року техніком Запорізького міжміським бюро технічної інвентаризації складено акт технічних змін, в якому зазначено, що під час виходу на ділянку АДРЕСА_1 виявлені такі зміни: в житловій прибудові А2-2 добудований другий поверх, вхід на другий поверх по приставній металевій драбині, побудований навіс. 
 
Згідно з планом земельної ділянки, затвердженим Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації 12 листопада 2012 року, будинок АДРЕСА_1 містить, зокрема прибудову А2-2. 
 
За інформацією, наведеною у відповіді Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області від 30 березня 2016 року № 1008-22.2/846, в єдиному реєстрі відсутні відомості щодо отримання документів, які дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів за адресою: АДРЕСА_1 . 
 
19 червня 2015 року Департаментом державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області на ім`я ОСОБА_1 надано відповідь, в якій зазначено, що будівельні роботи з реконструкції частини житлового будинку (А2-2) АДРЕСА_1 виконані самовільно, ОСОБА_2 притягнуто до відповідальності та надано припис від 20 квітня 2015 року про усунення порушень.
 
Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
 
Частинами другою, третьою статті 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
 
Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду (стаття 212 ЗК України).
 
Відповідно до частин першої, другої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.
 
Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частини перша, четверта статті 376 ЦК України).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Залишаючи без змін рішення місцевого суду про задоволення позову та зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом часткового демонтажу даху другого поверху з території житлового будинку літера А, апеляційний суд виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними.
 
При цьому суд належним чином не обґрунтував своїх висновків та не спростував доводів відповідача про те, що житлову прибудову літера А2-2 на земельній ділянці за вказаною адресою здійснено ОСОБА_2 відповідно до проекту № 5/101-07-98, розробленого Державним комунальним підприємством «Градпроект» та погодженого 30 липня 1998 року Головним управлінням архітектури та містобудування Запорізької міської ради. Також суд не перевірив, якими доказами підтверджено посилання відповідача на те, що будівництво спірної частини даху другого поверху будинку здійснювалося на земельній ділянці, яка виділена попередньому власнику -         ОСОБА_5 судовим рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя              від 10 січня 2001 року в цивільній справі № 2-1966/2001, яке набрало законної сили    06 березня 2001 року. Крім того, апеляційний суд не обґрунтував належним чином своїх висновків щодо відхилення як доказу акта перевірки дотримання законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 22 червня 2015 року, складеного Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області, яким встановлено, що вимоги припису від 20 квітня 2015 року № 50 виконані, відмітка про самовільне будівництво нерухомого майна по АДРЕСА_1 в інвентарній справі бюро технічної інвентаризації від 24 квітня 2015 року № 089 відсутня, порушень вимог містобудівного законодавства не виявлено.
 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).
 
Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.
 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд не перевірив правильність встановлення судом першої інстанції обставин справи, що мають значення для вирішення спору, не дослідив належним чином зібраних доказів, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.
 
Під час розгляду справи в суді першої інстанції до ухвалення рішення ОСОБА_2 подала заяву про застосування позовної давності, на що звертала увагу в апеляційній скарзі, однак апеляційний суд залишив поза увагою вказані доводи заявника. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі                     № 725/5630/15-ц, провадження № 14-341цс18, наведено такі висновки щодо застосування норм права.
 
Юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення.
 
При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.
 
Під істотним порушенням будівельних норм і правил з огляду на положення Законів України «Про основи містобудування»; «Про архітектурну діяльність»; «Про регулювання містобудівної діяльності»; постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт» від 13 квітня 2011 року № 466 необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини, тощо.
 
Відповідно до вимог статті 1 ЦПК України 2004 року завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
 
Аналогічне положення міститься у статті 2 ЦПК України у редакції від 03 жовтня          2017 року, згідно з частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України 2004 року; стаття 5 ЦПК України).
 
Частиною 4 статті 10 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
 
Загальні вимоги процесуального права, закріплені у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України 2004 року, визначають обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову.
 
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
 
Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
 
Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.
 
Згідно з частиною першою статті 143 ЦПК України 2004 року для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.
 
Якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам) (стаття 150 ЦПК України).
 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку та погоджуючись з висновками суду першої інстанції про те, що  ОСОБА_2 здійснено самочинну прибудову, апеляційний суд не звернув уваги на те, що знесення самочинного будівництва є крайнім заходом і можливе лише тоді, коли використано всі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Крім цього, апеляційний суд не з`ясував, чи є можливість проведення перебудови спірного об`єкта та чи відмовляється ОСОБА_2 від її проведення.
 
Отже, суд апеляційної інстанції не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та не встановив достатньо повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору.
 
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Суд апеляційної інстанції не виклав у судовому рішенні в достатній мірі мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).
 
В силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення у цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій. 
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Враховуючи, що внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів апеляційним судом не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд. Верховний Суд врахував, що суд апеляційної інстанції не усунув порушень, допущених місцевим судом під час розгляду справи, а тому з метою процесуальної економії та з урахуванням визначених процесуальних законом повноважень апеляційного суду дійшов висновку, що справа підлягає направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до апеляційного суду для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.
 
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 вересня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | В. О. Кузнєцов
Судді: | В. С. Жданова   В. М. Ігнатенко   С. О. Карпенко
| В. А. Стрільчук