Постанова
Іменем України 
 
30 вересня 2019 року
м. Київ
 
справа № 161/100/17
провадження № 61-27635св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
заявник (боржник) -  ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження - старший державний виконавець Другого відділу державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області Постоловський Роман Олегович,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 та його представників - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 19 травня 2017 року у складі судді Осіпука В. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У січні 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив: визнати неправомірною постанову старшого державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області (далі - Другий відділ ДВС міста Луцька) Постоловського Р. О. про відкриття виконавчого провадження від 14 грудня 2016 року № 53113767 за виконавчим листом № 161/13137/15-ц, виданим на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 вересня 2016 року про стягнення з нього в дохід держави 3 181,03 грн судового збору; зобов`язати державного виконавця повернути стягувачу виконавчий лист № 161/13137/15-цбез виконання та усунути порушення його конституційних прав як споживача. Скарга мотивована тим, що державний виконавець Другого відділу ДВС міста Луцька Постоловський Р. О. безпідставно прийняв до виконання вищевказаний виконавчий документ.
 
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 березня 2017 року у складі судді Подзірова А. О. в задоволенні скарги відмовлено. 
 
Ухвала мотивована тим, що дії державного виконавця щодо прийняття до виконання виконавчого документа і відкриття виконавчого провадження є правомірними та відповідають вимогам Законом України «Про виконавче провадження», у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення скарги.
 
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, у квітні 2017 року ОСОБА_1 та його представники - ОСОБА_2, ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу.
 
Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 24 квітня 2017 рокуапеляційну скаргу залишено без руху та надано п`ятиденний строк з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків, а саме - заявникам слід було зазначити у скарзі, в чому полягає незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а також - сплатити судовий збір.
 
Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 19 травня 2017 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 та його представників - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 березня 2017 року постановлено вважати неподаною та повернути заявникам.
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що особами, які подали скаргу, не сплачено судовий збір за її подання у встановленому законом порядку. 
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
У червні 2017 року ОСОБА_1 та його представники - ОСОБА_2, ОСОБА_3 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просили скасувати ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 19 травня 2017 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам матеріального та процесуального права. Апеляційний суд порушив право заявників на апеляційний перегляд справи, тим самим обмежив їм доступ до суду.  ОСОБА_1 є споживачем кредитних послуг, а тому на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» він звільнений від сплати судового збору на всіх стадіях цивільного процесу. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою  ОСОБА_1 і його представників - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 19 травня 2017 року та відмовлено у відкритті касаційного провадження - на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 березня 2017 року. Витребувано матеріали справи з Луцького міськрайонного суду Волинської області.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
21 травня 2018 року справу № 161/100/17 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Постановляючи ухвалу про визнання неподаною апеляційної скарги та повернення її ОСОБА_1 та його представникам - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . апеляційний суд керувався нормами статей 121, 297 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення(далі - ЦПК України 2004 року), і виходив з того, що заявники не виконали вимоги ухвали Апеляційного суду Волинської області від 24 квітня 2017 рокупро залишення апеляційної скарги без руху в частині сплати судового збору.
 
Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 статті 129 Конституції України).
 
При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.
 
Апеляційна скарга за формою і змістом повинна відповідати вимогам статті 295 ЦПК України 2004 року.
 
Згідно з частиною другою статті 297 ЦПК України 2004 року до апеляційної скарги, яка не оформлена згідно з вимогами, встановленими статтею 295 цього Кодексу, а також у разі несплати суми судового збору застосовуються положення статті 121 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 121 ЦПК України 2004 року суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня отримання позивачем ухвали. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 119 і 120 цього Кодексу, сплатить суму судового збору позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
 
Встановлено, що у квітні 2017 року ОСОБА_1 та його представники - ОСОБА_2, ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 березня 2017 року.
 
Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 24 квітня 2017 рокуапеляційну скаргу залишено без руху та надано п`ятиденний строк з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків, а саме - заявникам слід було, зокрема сплатити судовий збір у розмірі 320 грн.
 
Судове рішення було направлено апеляційним судом на адреси, які заявники зазначили в апеляційній скарзі.
 
Згідно з рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, за ідентифікаторами поштових відділень: 4302514065242, 4302514065250, 4302514065234, заявники отримали вказану ухвалу: ОСОБА_2 - 29 квітня 2017 року, ОСОБА_1 - 03 травня 2017 року, ОСОБА_3 - 04 травня 2017 року, однак не відреагували на неї, будь-яких клопотань чи доказів сплати судового збору до апеляційного суду не подали.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Таким чином, оскільки ОСОБА_1 та його представники - ОСОБА_2, ОСОБА_3 не виконали вимог ухвали апеляційного суду про залишення апеляційної скарги без руху, суд апеляційної інстанції правильно визнав скаргу неподаною і повернув її заявникам, тобто суд діяв відповідно до норм цивільного процесуального законодавства України та в межах наданих йому повноважень.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції порушив право заявників на апеляційний перегляд справи, тим самим обмеживши їм доступ до суду, а також про те, що  ОСОБА_1 є споживачем кредитних послуг, а тому на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору на всіх стадіях судового процесу, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
 
Правові засади справляння судового збору, платники, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначаються Законом України «Про судовий збір». Відповідно до частини першої статті 3 цього Закону судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд рішень Верховним Судом України; за видачу судами документів; у разі ухвалення судового рішення передбаченого цим Законом. За своїм змістом вказаний перелік є вичерпним та розширювальному тлумаченню не підлягає.
 
Верховним Судом враховано, що в пункті 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справа» зазначено, що провадження з виконання судових рішень є завершальною і невід`ємною частиною (стадією) судового провадження по конкретній справі, в якій провадження за скаргою не відкривається, а за подання позовної заяви сплачено відповідний судовий збір, ані у розділі VII ЦПК України 2004 року, ані в Законі України «Про судовий збір» (частина перша статті 3) не передбачено необхідність сплати судового збору за подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то за подання скарги судовий збір не сплачується.
 
У статті 4 Закону України «Про судовий збір» не визначено розмір ставки судового збору за подання скарги на дії державного виконавця.
 
Таким чином, Верховний Суд погоджується з тим, що за подання до суду першої інстанції скарги на дії державного виконавця судовий збір не справляється.
 
Однак цей висновок не впливає на оцінку правомірності оскаржуваної ухвали апеляційного суду, оскільки предметом дослідження є не питання сплати судового збору за подання скарги до суду першої інстанції, а необхідність сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, постановлену за результатами вирішення питання щодо відкриття апеляційного провадження з перегляду ухвали суду першої інстанції, постановленої за результатами розгляду скарги на дії державного виконавця.
 
Правове регулювання сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції в такій правовій ситуації здійснено максимально зрозуміло та вичерпно.
 
У статті 3 Закону «Про судовий збір» серед об`єктів справляння судового збору визначено, що такий збір сплачується, зокрема за подання до суду апеляційної та касаційної скарг на судові рішення.
 
За змістом статті 208 ЦПК України 2004 року судові рішення викладаються у таких формах: ухвали, рішення, постанови.
 
Відповідно до підпункту 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної і касаційної скарги на ухвалу суду; заяви про приєднання до апеляційної чи касаційної скарги на ухвалу суду фізичною особою ставка судового збору становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2018 року у справі № 915/955/15, провадження № 12-66гс18, навела висновок про правильне застосування норм права, згідно з яким підпунктом 7 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» визначено ставку судового збору з апеляційної і касаційної скарг на ухвалу господарського суду у розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Зазначене положення стосується подання апеляційних і касаційних скарг на всі без винятку ухвали господарського суду, які підлягають оскарженню, незалежно від того, чи передбачено Законом України «Про судовий збір» справляння судового збору за подання тих заяв, за результатами розгляду яких виносяться відповідні ухвали.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
З урахуванням вищенаведеного Верховний Суд дійшов висновку, що якщо за подання скарги на дії державного виконавця до суду першої інстанції законом не встановлено для заявника обов`язок сплачувати судовий збір, то в разі оскарження заінтересованою особою постановленого судом першої інстанції судового рішення за результатами розгляду зазначеної скарги судовий збір справляється на загальних підставах, встановлених у підпункті 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір».
 
При цьому частина третя статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з якою споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав, не поширюється на спірні правовідносини, оскільки предметом судового розгляду суду першої інстанції було оскарження постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом про стягнення в дохід держави судового збору, що не пов`язано з порушенням прав споживачів.
 
За таких обставин висновки апеляційного суду про невідповідність апеляційної скарги заявників вимогам статей 121, 297 ЦПК України 2004 року у зв`язку з несплатою судового збору є правильними.
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представників - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 19 травня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | В. А. Стрільчук
| С. О. Карпенко
| М. Ю. Тітов