Постанова                                                
Іменем України 
 
18 вересня 2019 року
м. Київ
 
справа № 592/10839/16-ц
провадження № 61-35483св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Сумської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Сумської області від 02 березня 2018 року у складі колегії суддів: Собини О. І., Кононенко О. Ю., Ткачук С. С., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Сумської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. 
 
Позовна заява мотивована тим, що у період з 27 квітня 2001 року до 18 червня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстровано шлюбі. 
 
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
 
Після розірвання шлюбу ОСОБА_5 проживає зі своїм батьком ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 разом із матір`ю проживають у квартирі АДРЕСА_2 . 
 
24 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб. 
 
У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Служби у справах дітей Сумської міської ради щодо визначення місця проживання сина з ним. 
 
Позивач зазначає, що відповідач офіційно не працює, немає постійного заробітку, не може самостійно організувати гармонійний розвиток сина, а тому вона просила суд визначити місце проживання ОСОБА_5 разом із нею, вітчимом та сестрою у квартирі АДРЕСА_2 . 
 
У березні 2017 року ОСОБА_5 подав до суду зустрічний позов до  ОСОБА_1 про визначення місця проживання свого сина разом із ним у квартирі АДРЕСА_1 . Зазначав, що після розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_1 була досягнута домовленість про визначення місця проживання сина з батьком у квартирі АДРЕСА_2 , однак мати дитини з цієї квартири не виїхала і перешкоджає заявнику використовувати його квартиру для постійного проживання з сином. Тому він був змушений переїхати з сином до квартири свого брата за адресою: АДРЕСА_1 . Вважає, що створив усі необхідні умови для життя дитини, його навчання, лікування та догляду, виконує всі батьківські функції, натомість мати дитини з моменту розлучення не брала та не бере участі у вихованні сина.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 06 листопада 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_2 .
Зобов`язано стягувати щомісяця з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до його повноліття, починаючи стягнення з часу ухвалення рішення суду - з 06 листопада 2017 року.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено за необґрунтованістю.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Дитина потребує материнської опіки, відсутні жодні виняткові обставини для того, щоб малолітню дитину розлучали зі своєю матір`ю. У висновку про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вказано про можливе проживання дитини разом з матір`ю, вітчимом та рідною сестрою. 
 
Крім цього, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача за первісним позовом аліментів на малолітнього ОСОБА_5 Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив із його необґрунтованості та недоведеності належними доказами. 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Сумської області від 02 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. 
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 06 листопада 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Позов ОСОБА_2 задоволено. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5 разом з батьком ОСОБА_2 .
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що обоє батьків мають рівну можливість належним чином забезпечити нормальні побутові умови проживання та виховання їхнього малолітнього сина. Фактично сторони ще у квітні 2014 років визначили місце проживання свого сина разом із батьком і протягом 2014-2016 року спір з цього приводу між ними був відсутній. Як пояснювала в судовому засіданні сама позивач за первісним позовом, вона погоджувалась на проживання сина разом з батьком, мала можливість спілкуватися з сином, брати участь у його вихованні, іноді, під час шкільних канікул або її відпустки син проживав разом з нею. Лише після того, як між нею та колишнім чоловіком почали виникати суперечки з приводу поділу та користування спільною сумісною власністю, і після того, як батько дитини звернувся до Служби у справах дітей щодо вирішення питання про визначення місця проживання сина разом з ним, у них почали виникати сутички. 
 
Апеляційний суд на виконання вимог статті 171 ЦК України та статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей надав можливість малолітньому сину сторін висловити свою думку з питання визначення місця його проживання. Дитина пояснила, що тривалий час проживає з батьком, у них склались дуже добрі стосунки, батько допомагає йому у навчанні, з репетитором займається вивченням англійської мови. Також батько допомагає йому у зайнятті судномоделюванням. Усі необхідні речі йому придбавав або батько, або дядько з тіткою, або бабуся та дідусь. 
 
Апеляційний суд вважав, що відсутність у батька офіційно підтвердженого заробітку також не свідчить про його неспроможність забезпечувати дитину, оскільки протягом тривалого часу син перебуває на його утриманні, батько придбавав йому одяг, взуття, продукти харчування, здійснював оплату за додаткові заняття для сина, аліменти на його утримання з матері дитини в судовому порядку він не стягував. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У червні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно не дослідив докази успішності ОСОБА_5 у школі та не звернув увагу на те, що дитина отримує погані оцінки. Апеляційний суд також залишив поза увагою те,  що під час вирішення справи у суді першої інстанції ОСОБА_2 категорично заперечував проти допиту сина, проте під час перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку подав клопотання про його допит. Апеляційний суд відхилив докази, які були досліджені судом першої інстанції на предмет визначення місця проживання дитини разом з матір`ю й відхилив висновок органу опіки та піклування і врахував як доказ лише усні пояснення дитини, яка заздалегідь була підготовлена батьком. Суд апеляційної інстанції визначив місце проживання дитини з батьком, який не підтвердив наявність у нього постійного доходу (заробітку). Крім цього, стосовно ОСОБА_2 було відкрито кримінальне провадження за частиною першою статті 126 КК України «Побої і мордування», потерпілою у якому є ОСОБА_1 . Постанова суду апеляційної інстанції суперечить загальновстановленим принципам Декларації прав дитини. 
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу, поданому у серпні 2018 року, ОСОБА_2 просив суд залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. Зазначав, що син з 2014 року проживає разом із ним, син не бажає змінювати своє місце проживання і розривати сталі стосунки, які склалися у нього з батьком та друзями за місцем свого проживання. 
 
Надходження касаційної скарги до Верховного Суду
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Ковпаківського районного суду м. Суми.
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Фактичні обставини, встановлені судами 
 
Судами попередніх інстанції встановлено, що у період з 27 квітня 2001 року до 18 червня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстровано шлюбі. 
 
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
 
Після розірвання шлюбу ОСОБА_5 проживає зі своїм батьком ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 , а ОСОБА_4 разом із матір`ю проживають у квартирі АДРЕСА_2 . 
 
24 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб. 
 
З довідки про обстеження психоемоційного стану ОСОБА_5 , складеної 14 грудня 2016 року практикуючим психологом ОСОБА_7 , вбачається, що складні стосунки між батьками впливають на психоемоційний стан хлопчика, присутній страх, пов`язаний з невизначеною сімейною позицією, підвищений рівень ситуативної тривоги у стосунках з батьком та мамою, гармонійний розвиток ОСОБА_6 , його стабільний емоційний стан можливий лише за умови створення оптимальної ситуації розвитку, яка можлива при конструктивній взаємодії обох батьків. 
 
Зазначене підтверджується також довідкою про обстеження психоемоційного стану ОСОБА_5 , складеною 07 квітня 2017 року кандидатом психологічних наук Сумського державного педагогічного університету імені А. С. Макаренка ОСОБА_8 .
 
З характеристики ОСОБА_5 , наданої Комунальним закладом «Олександрівська гімназія Сумської міської ради Сумської області» від 20 грудня 2016 року № 726, суди встановили, що батьківські збори відвідував батько, до школи дитину приводить і забирає зі школи батько. За час навчання мати приходила до школи 4 рази у період листопад-грудень місяці, щоб довідатися про рівень знань та поведінку сина.
 
Відповідно до довідки про подану декларацію про майновий стан і доходи, виданої 22 вересня 2017 року Державною податковою інспекцією у м. Сумах, ОСОБА_1 за 2016 рік задекларувала 19 200,00 грн як суму доходу, яка включається до загального річного оподатковуваного доходу, де сума податкових зобов`язань, визначених платником податків до сплати за результатами поданої декларації, становить 3 744,00 грн.
 
Згідно з характеристикою, наданою Сумським міським об`єднанням власників багатоквартирного будинку на АДРЕСА_2 , від 04 травня 2017 року, та характеристики, наданої фізичною особою-підприємцем ОСОБА_9 від 10 травня 2017 року, ОСОБА_1 має правильні життєві орієнтири, поважає сімейні цінності та багато часу приділяє вихованню своїх дітей, характеризується позитивно. 
 
У повідомленні Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» від 22 вересня 2017 року № 1808 зазначено, що ОСОБА_2 має непогашену заборгованість за кредитним договором від 16 листопада 2007 року № 10/2007/4414762061 у розмірі 397 368,40 доларів США, що в еквіваленті 10 426 946,82 грн. 
 
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 травня 2017 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 , аліменти у розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку, щомісячно, до закінчення її навчання, але не більше ніж досягнення нею двадцяти трьох років.
 
Згідно з довідкою - рахунком, виданим Ковпаківським відділом державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Сумській області від 20 жовтня 2017 року, заборгованість ОСОБА_2 за аліментами за виконавчим листом № 592/3916/17 від 29 травня 2017 року становить 1689,66 коп.  
 
Відповідно до висновку про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 № 1367/27.1-26, виданого 04 вересня 2017 року Службою у справах дітей, за можливе визначено місце проживання дитини ОСОБА_5 з матір`ю ОСОБА_1 (а. с. 30).
 
Судом першої інстанції встановлено, що з квітня 2014 року ОСОБА_5 проживає разом зі своїм батьком окремо від матері у квартирі АДРЕСА_1 . 
 
24 листопада 2016 року Служба у справах дітей Сумської міської ради провела обстеження житлово-побутових умов у квартирі АДРЕСА_1 та склала акт про те, що ця квартира є трикімнатною, у ній наявні всі необхідні меблі та побутова техніка, у дитини є окрема кімната, місце для відпочинку, навчання, багато іграшок, розвиваючих ігор, є планшет. Дитина забезпечена повноцінним харчуванням, одягом та взуттям відповідно до сезону. На час обстеження у цій квартирі фактично проживали ОСОБА_2 , його малолітній син ОСОБА_5 та ОСОБА_10 , яка проживає з  ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. 
 
З актів обстеження житлово-побутових умов, складених Службою у справах дітей Сумської міської ради 21 листопада 2016 року та 10 квітня 2017 року за місцем проживання позивача ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_2 вбачається , що ця квартира є трикімнатною, загальною площею 90 кв. м., у ній зроблений сучасний ремонт, наявні усі необхідні меблі та побутова техніка, у дитини є окрема кімната, місце для відпочинку, місце для вивчення уроків, наявні речі, розвиваючі ігри. У цій квартирі фактично мешкають ОСОБА_1 , її чоловік ОСОБА_3 , повнолітня донька ОСОБА_4 ; позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 та малолітній син ОСОБА_5 у цій квартирі зареєстровані, але фактично не проживають. 
 
Судом встановлено та не заперечується сторонами, що у квартирі   АДРЕСА_2 проживає малолітня дочка ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , 2017 року народження.

Позиція Верховного Суду 
 
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосовуваного права
 
Аналізуючи підстави звернення до суду з указаним позовом, норми сімейного законодавства України та міжнародних нормативно-правових актів, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а також рішення судів попередніх інстанцій, колегія суддів дійшла таких висновків.
 
Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
 
Відповідно до статей 3, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтями 12 - 15 Конвенції визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою). 
 
На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. 
 
За положеннями частин першої, другої статті 161 цього Кодексу, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
 
Враховуючи положення статті 19 СК України, спори про визначення місця проживання дитини є тією категорією справ, в яких обов`язковим є письмовий висновок органу опіки і піклування. Разом з цим, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. 
 
Враховуючи положення статей 7, 13 СК України, частини четвертої статті 10 ЦПК України і Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» 2006 року, при розгляді цієї категорії справ суди обов`язково застосовують Конвенцію про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція), ратифіковану Україною 27 лютого 1991 року, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
 
Щодо Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, яку покладено в основу мотивувальної частини рішення суду першої інстанції, то вона є актом м'якого права, не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності, на що наголошено, зокрема, у постанові Великої Палата Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14?327цс18).
 
Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування національними судами статті 8 Європейської конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року дозволяє вказати на такі важливі особливості вирішення спорів про визначення місця проживання дитини: 1) при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року, пункт 100); 2)стаття 8 Європейської Конвенції 1950 року вимагає, щоб національні органи влади встановили рівновагу між інтересами дитини й батьків, і щоб особливу увагу було приділено інтересам дитини, які через серйозність їх характеру мають переважну дію над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ у справі «Elsholz v German» від 13 липня 2000 року, пункти 50,64).  
 
З метою з`ясування найбільш сприятливого оточення для дитини й визначення місця її проживання судом повинна бути врахована думка дитини. На цьому наголошено у положеннях частини першої та другої статті 171 СК України, статті 12 Конвенції про права дитини та статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року. Дитині надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що її стосується, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у   порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. 
 
На час розгляду цієї справи в судах першої та апеляційної інстанцій малолітньому ОСОБА_5 було 12 років.
 
Допитаний в судовому засіданні апеляційного суду, яке відбулося 02 березня 2018 року, ОСОБА_5 суду пояснив, що він протягом тривалого часу мешкає разом з батьком, у нього склались дуже добрі стосунки з ним, батько допомагає йому у навчанні, залучив до позашкільного навчання репетитора з англійської мови. Також батько допомагає йому у зайнятті судномоделюванням. Усі необхідні речі йому придбавав або батько, або дядько з тіткою, або бабуся та дідусь. Іноді одяг придбавала йому і мама. Недавно батько подарував йому велосипед. У квартирі у нього є окрема кімната, повністю обладнана для проживання та навчання, у нього є близькі друзі, які мешкають по сусідству. Він постійно мав можливість спілкуватися з мамою та старшою сестрою Женею і тато йому у цьому не перешкоджав. Лише останній рік, після того, як батьки посварились і почали вирішувати спір щодо нього у суді, відносини з мамою стали напруженими і він почав менше ходити до неї та менше спілкуватися. Крім цього, зазначив, що в квартирі, де мешкає його мама, одну кімнату займає його доросла сестра Женя, іншу кімнату займає мама зі своїм чоловіком та маленькою сестрою, а велика кімната суміщена разом із кухнею і не відокремлена дверима, тому вважав, що йому буде незручно проживати в ній, він не бажав би змінювати своє місце проживання. 
 
Суд апеляційної інстанції критично поставився до висновку Служби у справах дітей про можливість визначення місця проживання малолітнього сина сторін разом з матір`ю, як до такого, який зроблений на підставі неповно з`ясованих обставин. Так, у висновку робиться посилання на ту обставину, що квартира, де мешкає малолітня дитина ОСОБА_5 , складається з двох кімнат, у той час, як з акта обстеження житлових умов від 24 листопада 2016 року та з пояснень сторін вбачається, що квартира складається з 3-х кімнат і у дитини є окрема кімната. Судом апеляційної інстанції достовірно встановлено, що дитина постійно проживає разом з батьком, а тому сумнівними є посилання у акті обстеження від 10 квітня 2017 року на те, що за місцем проживання матері знаходяться одяг та взуття дитини відповідно до сезону. У висновку також існує посилання на ту обставину, що ОСОБА_1 має постійний дохід, але останньою на підтвердження цього суду було надано лише відомості про її загальний дохід за 2016 рік у розмірі 19 200,00 грн та отриману у 2017 році допомогу по безробіттю у розмірі 748,00 грн. Тому, зважаючи на наявність у позивачки на утриманні ще однієї малолітньої дитини - доньки 2017 року народження, цей розмір офіційно отриманих позивачем доходів не може свідчити про її пріоритетність перед батьком дитини у належному матеріальному забезпеченні їх малолітнього сина.
 
Відсутність же у батька офіційно підтвердженого заробітку також не може свідчити про його неспроможність у забезпеченні дитини, оскільки протягом довгого часу син перебуває на його утриманні, батько придбавав йому одяг, взуття, продукти харчування, здійснював оплату за додаткові заняття для сина, аліментів на його утримання з матері дитини в судовому порядку він не стягував, докази щодо надання матір`ю стабільної щомісячної матеріальної допомоги на утримання сина також відсутні, а отже, ці обставини свідчать про наявність у нього достатніх коштів для утримання дитини.
 
Крім цього, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що він за фахом є бухгалтером і на підставі угод надає послуги з бухгалтерського обліку кільком юридичним особам, але офіційно трудові угоди він не укладав.
 
Доводи касаційної скарги про те, що відносно ОСОБА_2 відкрито кримінальне провадження за частиною першою статті 126 КК України «Побої і мордування», потерпілою у якому є ОСОБА_1 , не є підставою для визначення місця проживання дитини з матір`ю, оскільки це кримінальне провадження лише підтверджує наявність між батьками малолітньої дитини конфлікту та не свідчить про негативне ставлення батька до дитини.
 
Інші доводи касаційної скарги про порушення апеляційний судом норм матеріального та процесуального права зводяться до переоцінки досліджених судом доказів, висновків суду не спростовують, та не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.  
 
Таким чином, колегія суддів вважає, що встановивши зазначені вище обставини, врахувавши тривалість проживання малолітнього сина разом з батьком, думку дитини, яка не бажає змінювати своє місце проживання і розривати сталі стосунки, які склались у нього з батьком та друзями за місцем свого проживання, апеляційний суд правомірно визначив місце проживання дитини разом з батьком. Вирішуючи спір в частині стягнення з ОСОБА_2 аліментів на його сина, апеляційний суд правильно зазначив, що суд першої інстанції допустив порушення вимог процесуального закону та не звернув увагу на те, що на підставі наказу Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 вересня 2017 року з ОСОБА_2 було стягнуто аліменти на сина ОСОБА_5 , а тому у порушення норм процесуального права України повторно вирішив спір. З цих підстав апеляційний суд відмовив у позові про стягнення аліментів. 
 
Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
У цьому разі відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України зміна розподілу судових витрат не відбувається. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
 
Постанову Апеляційного суду Сумської області від 02 березня 2018 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                               Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                         І. А. Воробйова

                                                                                                                     Б. І. Гулько

                                                                                                                     Р. А. Лідовець

                                                                                                                     Ю. В. Черняк