Постанова                                                    
Іменем України

06 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 761/16013/16-ц
провадження № 61-28922св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р.А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Хрещатик», треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , від імені яких діє представник ОСОБА_5 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 червня 2017 року у складі судді Волошина В. О. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Музичко С. Г., Рейнарт І. М.,

ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» (далі - ПАТ «КБ «Хрещатик») про визнання особи непов`язаною із банком особою.
 
Судом до участі у справі в якості третіх осіб притягнуто: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3,
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що наказом голови Правління ПАТ «КБ «Хрещатик» від 03 грудня 2010 року № 777-кйого переведено з 04 грудня 2010 року на посаду керуючого Жилянським відділенням ПАТ «КБ «Хрещатик» з посадовим окладом згідно з штатним розписом. У квітні 2016 року він дізнався, що наказом виконуючого обов`язки голови Правління ПАТ «КБ «Хрещатик» від 04 квітня 2016 року № 316 керівників відділень ПАТ «КБ «Хрещатик», в тому числі і його, та асоційованих із ними родичів - третіх осіб, безпідставно включено до переліку пов`язаних з банком осіб у розумінні положень статті 52 Закону України «Про банки та банківську діяльність», з кодом типу 523, який розшифровується як керівник банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів банку. 
Відповідно до статті 42 Закону України «Про банки та банківську діяльність» він не є керівником банку, оскільки очолюване ним відділення не є відокремленим і входить до складу банку на правах структурної одиниці. Між визначеннями «структурний підрозділ» і «відокремлений підрозділ» є істотна відмінність, тому внесення його разом з його родичами до переліку пов`язаних з банком осіб є таким, що суперечить положенням чинного законодавства України. 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати його як керуючого Жилянським відділенням ПАТ «КБ «Хрещатик» непов`язаною з банком особою у розумінні статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у період з 01 квітня 2015 року до 05 квітня 2016 року.
 
У листопаді 2016 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ПАТ «КБ «Хрещатик», третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_4 , про визнання особи непов`язаною із банком особою.
 
Позовна заява мотивована тим, що  ОСОБА_2 є матір`ю первісного позивача, а ОСОБА_3 є її чоловіком. Внаслідок неправильного застосування відповідачем положень статей 23, 42, 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в частині визначення Жилянського відділення банку відокремленим підрозділом їх було включено до переліку осіб, пов`язаних з банком, і, відповідно, на них не поширюються гарантії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. У зв`язку з цим вони не можуть отримати гарантовану державою суму вкладу внаслідок віднесення банку до неплатоспроможних.
Ураховуючи викладене, просили суд визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 як асоційованих осіб із керуючим Жилянським відділенням ПАТ «КБ «Хрещатик» ОСОБА_1 непов`язаною з ПАТ «КБ «Хрещатик» особою у розумінні статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у період з 01 квітня 2015 року до 05 квітня 2016 року.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 червня 2017 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «КБ «Хрещатик», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4 , про визнання особи непов`язаною з банком особою, та позови третіх осіб з самостійними вимогами: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання особи непов`язаною із банком особою залишено без задоволення.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відкриття Жилянського відділення ПАТ «КБ «Хрещатик» було проведено без порушення чинного законодавства України та відповідало вимогам нормативно-правових актів Національного банку України. ОСОБА_1 та членів його родини було правильно включено до переліку пов`язаних з банком осіб.
Крім того, позивача, як керівника Жилянського відділення відповідача, та асоційованих з ним осіб було включено до переліку пов`язаних з банком осіб з 01 травня 2015 року, з початку формування банком переліку пов`язаних осіб, а до цього часу позивач та його асоційовані особи були включені до переліку інсайдерів банку, а тому позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2017 року апеляційну скаргу   ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 червня 2017 року залишено без змін.
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що позивач як керівник відділення ПАТ «КБ «Хрещатик» знав і повинен був знати відповідно до кваліфікаційних та професійних вимог до керівника банку про те, що Жилянське відділення відповідача створене як його відокремлений підрозділ відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність» і нормативно-правових актів Національного банку України.
Враховуючи те, що Жилянське відділення ПАТ «КБ «Хрещатик» у розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність» є відокремленим підрозділом банку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач та асоційовані з ним особи згідно з положеннями статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» є пов`язаними з банком особами. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , від імені яких діє представник ОСОБА_5 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, просили скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2017 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають критеріям законності та обґрунтованості. При ухваленні рішень суди не звернули увагу на те, що відповідно до статті 23 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у редакції, чинній у 2004-2010 роках, така організаційно-штатна одиниця, як «відділення банку», до 2011 року не могла бути відокремленим підрозділом, на відміну від філії та представництва. Зазначене також узгоджувалося із вимогами статті 95 ЦК України, в якій зазначено лише дві форми відокремлених підрозділів юридичної особи - філія та представництво.
Положенням про порядок створення і державної реєстрації банків, відкриття їх філій, представництв, відділень, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 31 серпня 2001 року № 375, визначено, що відділення не є юридичною особою, входить до складу банку на правах структурної одиниці, знаходиться в його безпосередньому підпорядкуванні, відображення операцій відділення здійснюється на балансі головного банку ПАТ «КБ «Хрещатик», виступає від імені банку перед третіми особами, державними та недержавними установами, підприємствами й організаціями, здійснює банківські операції, які передбачені цим Положенням через рахунки банку.
 
Надходження касаційної скарги до суду Верховного Суду
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , від імені яких діє представник ОСОБА_5 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2017 року і витребувано з Шевченківського районного суду м. Києва цивільну справу № 761/16013/16-ц.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду. 
 
Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 10 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Черняк Ю. В.
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права
 
Стаття 124 Конституції України закріплює, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язано з процесуальним законодавством.
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 15 ЦПК України 2004 року суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
 
Згідно із частиною другою статті 2 КАС України, у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом та розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
 
Пунктом 7 частини першої статті 3 КАС України передбачено, що суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.
 
Відповідно до частини другої статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
 
Згідно із пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктами владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
 
Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України, якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.
 
Враховуючи викладене, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
 
Водночас, визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.
 
Відповідно до статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» для цілей цього Закону пов`язаними з банком особами є: контролери банку; особи, які мають істотну участь у банку, та особи, через яких ці особи здійснюють опосередковане володіння істотною участю у банку; керівники банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів банку; споріднені та афілійовані особи банку, у тому числі учасники банківської групи; особи, які мають істотну участь у споріднених та афілійованих особах банку; керівники юридичних осіб та керівники банків, які є спорідненими та афілійованими особами банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів цих осіб; асоційовані особи Фізичних осіб, зазначених у пунктах 1-6 цієї частини: юридичні особи, в яких фізичні особи, зазначені в цій частині, є керівниками або власниками істотної участі; будь-яка особа, через яку проводиться операція в інтересах осіб, зазначених у цій частині, та на яку здійснюють вплив під час проведення такої операції особи, зазначені в цій частині, через трудові, цивільні та інші відносини.
 
Згідно із статтею 42 Закону України «Про банки і банківську діяльність» керівниками банку є голова, його заступники та члени ради банку, голова, його заступники та члени правління банку, головний бухгалтер, його заступники, керівники відокремлених підрозділів банку.
 
Статтею 23 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що банк має право відкривати відокремлені підрозділи (філії, відділення, представництва тощо) на території України у разі його відповідності вимогам щодо відкриття відокремлених підрозділів, встановленим нормативно-правовими актами Національного банку України.
 
Реєстрація відділень банку здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про банки і банківську діяльність» і Положенням про порядок реєстрації та ліцензування банків, відкриття відокремлених підрозділів, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 08 вересня 2011 року № 306. Дані про відділення вносяться до Державного реєстру банків і не підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
 
Асоційована особа - це чоловік або дружина, прямі родичі цієї особи (батько, мати, діти, рідні брати та сестри, дід, баба, онуки), прямі родичі чоловіка або дружини цієї особи, чоловік або дружина прямого родича (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).
 
Таким чином, предметом оскарження відповідно до статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» є дії чи бездіяльність службових осіб, якщо вони обмежують чи порушують права, свободи чи законні інтереси особи, а тому правовідносини, у яких виник спір, є публічно-правовими і належать до юрисдикції адміністративних судів.
 
Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували зазначені норми процесуального права та дійшли помилкового висновку про те, що спір про визнання особи непов`язаною із банком особою не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Спори між учасниками цих правовідносин є публічно-правовими та їх вирішення належить до юрисдикції адміністративних судів.
 
Такий правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 462/4059/16-ц (провадження № 61-13231св18).
 
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд свою ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Відповідно до змісту частини другої статті 414 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.
 
Частиною першою статті 414 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
 
За таких обставин, не обговорюючи питання правильності застосування судами норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про те, що судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України є підставою для їх скасування із закриттям провадження у справі.
 
Згідно положень частини першої статті 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявника, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.
 
Враховуючи викладене, колегія суддів повідомляє позивачам про те, що розгляд позовних вимог до ПАТ «КБ «Хрещатик» про визнання особи непов`язаною із банком особою віднесено до юрисдикції адміністративних судів України.
 
Керуючись статтями 255, 400, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , від імені яких діє представник ОСОБА_5 , задовольнити частково.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2017 року скасувати.
 
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4 , треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання особи непов`язаною із банком особою, та за позовом третіх осіб з самостійними вимогами: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4 , про визнання особи непов`язаною із банком особою закрити.
 
Повідомити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції адміністративних судів.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                І. А. Воробйова 

                                                                                                           Б. І. Гулько

                                                                                                           Р. А. Лідовець 

                                                                                                           Ю. В. Черняк