ПОСТАНОВА
Іменем України

28 листопада 2019 року 
Київ
справа №820/3404/17
адміністративне провадження №К/9901/43678/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Мороз Л.Л.,
суддів: Бучик А.Ю., Рибачука А.І. 
розглянувши у порядку попереднього розгляду у касаційній інстанції адміністративну справу №820/3404/17
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СХІДАВТОТРАНС ПЛЮС" до Кегичівської районної державної адміністрації Харківської області, третя особа - Кегичівська селищна рада Кегичівського району Харківської області, за участю Первомайської місцевої прокуратури, про скасування розпорядження, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «СХІДАВТОТРАНС ПЛЮС» на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2017 року, ухвалену у складі головуючого судді Волошина Д.А., та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року, постановлену колегією суддів у складі: головуючого - судді Лях О.П., суддів: Старосуда М.І., Яковенка М.М.,
в с т а н о в и в :
ТОВ "СХІДАВТОТРАНС ПЛЮС" звернулося до суду з позовом до Кегичівської районної державної адміністрації Харківської області, третя особа Кегичівська селищна рада Кегичівського району Харківської області, за участю Первомайської місцевої прокуратури, в якому просило скасувати розпорядження від 22.06.2017 № 218 "Про затвердження акту № 1 від 22.06.2017 комісії з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам на території Кегичівського району, завданих ТОВ "СХІДАВТОТРАНС ПЛЮС" Кегичівській селищній раді Кегичівського району Харківської області".
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що спірним розпорядженням безпідставно та необґрунтовано визначено збитки власнику землі за відсутності доказів використання земельної ділянки ТОВ "СХІДАВТОТРАНС ПЛЮС".
Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року, в задоволенні позову відмовлено. 
Суди встановили, що на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ "СХІДАВТОТРАНС ПЛЮС" від 22.12.2015 останнє стало власником нежитлових будівель загальною площею 784,1 кв.м, що розташовані на земельній ділянці площею 1,3669 га кадастровий № 6323155100:04:028:0008 за адресою: АДРЕСА_1 .
22 червня 2017 року Кегичівською РДА прийнято розпорядження №218 "Про затвердження акту № 1 від 22.06.2017 Комісії з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам на території Кегичівського району, завданих ТОВ "СХІДАВТОТРАНС ПЛЮС" Кегичівській селищній раді Кегичівського району Харківської області". 
Оскаржуваним розпорядженням затверджено Акт № 1 від 22.06.2017 Комісії, яким визначено збитки внаслідок неодержаного доходу у зв`язку із використанням земельної ділянки ТОВ "СХІДАВТОТРАНС ПЛЮС" без документів, що посвідчують право оренди, з 1 квітня по 31 грудня 2016 року та з 1 січня по 22 червня 2017 року у розмірі 99555,20грн., виходячи із площі використання земельної ділянки - 13669,00 кв.м. 
Не погоджуючись із вказаним розпорядженням, Товариство звернулось до суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що у порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке порушує безпосередньо права чи обов`язки позивача. При цьому, повноваження відповідача у даному випадку обмежуються лише обчисленням розміру збитків у встановленому порядку, а тому оскаржуване розпорядження Кегичівської РДА не порушує права, обов`язки чи інтереси позивача.
Не погоджуючись із такими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ТОВ "СХІДАВТОТРАНС ПЛЮС" оскаржило їх у касаційному порядку. Просить скасувати ухвалені судові рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Заперечення на касаційну скаргу не надходили.
Верховний Суд переглянув судові рішення у межах касаційної скарги, з`ясував повноту фактичних обставин, встановлених судами, та правильність застосування норм матеріального та процесуального права і дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення скарги з огляду на таке.
Суди попередніх інстанцій, розглядаючи справу по суті, виходили з того, що цей спір є адміністративним.
Колегія суддів з такими висновками судів попередніх інстанцій не погоджується з огляду на таке.
Відповідно до статті 2 КАС (у редакції, чинній на час подання позову) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 1 частини першої статті 3 КАС у зазначеній редакції).
На підставі пункту 7 частини першої статті 4 КАС України (у чинній редакції) суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Відповідно до частини першої статті 6 КАС України (в редакції, чинній на час звернення Товариства до суду та розгляду справи судами) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Разом з цим обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Таким чином, у порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення суб`єкта владних повноважень, яке безпосередньо порушує права, свободи чи законні інтереси позивача.
Як вбачається з матеріалів справи, Товариство обґрунтувало свої вимоги тим, що розпорядження відповідача про затвердження акта з визначення та відшкодування збитків власникам землі є протиправним, оскільки не відповідає нормам чинного законодавства, зокрема прийнято з порушенням статті 157 Земельного кодексу України. Крім того, позивач зазначив, що він не користується всією земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , та така не передавалась позивачу ані у власність, ані в користування, а відтак у відповідача відсутні підстави стверджувати, що позивач завдав збитків власнику землі (територіальній громаді) у вигляді безпідставного використання земельної ділянки.
У частині другій статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною третьою статті 157 ЗК України встановлено, що порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам установлюється Кабінетом Міністрів України.
За змістом пункту 2 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284, розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад. Результати роботи комісій оформляються відповідними актами, що затверджуються органами, які створили ці комісії.
Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку, що Кегичівська РДА, вважаючи, що Товариство завдало власнику земельної ділянки (територіальній громаді) збитки у вигляді неодержаних доходів, мала право та повноваження скласти акт з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, а також затвердити його відповідним розпорядженням.
Таким чином, повноваження РДА у цьому випадку обмежуються лише обчисленням розміру збитків у встановленому порядку, а стосовно відшкодування виявлених збитків, то вони не можуть бути примусово відшкодовані на підставі рішення відповідача, оскільки такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване розпорядження РДА не створює жодних правових наслідків для позивача, а тому не може порушувати його права чи інтереси, що на підставі наведених вище положень частини першої статті 6 КАС України унеможливлює розгляд таких вимог у порядку адміністративного судочинства.
Аналогічну правову позицію викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №802/2474/17-а та від 11 вересня 2019 року у справі №826/1773/18
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту прав шляхом подання позову про визнання протиправним і скасування розпорядження РДА про затвердження акта з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, а також розміру таких збитків, завданих внаслідок користування земельною ділянкою, сам по собі не сприяє ефективному відновленню порушеного права.
Колегія суддів зазначає, що у разі незгоди позивача з таким розпорядженням та невиконання його в добровільному порядку РДА має право звернутися до господарського суду з позовом до Товариства про відшкодування збитків. Саме в такому випадку при вирішенні позову адміністрації буде перевірена в судовому порядку правомірність визначення цим органом збитків власнику землі.
Відповідно до статті 354 КАС суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, установлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. 
Пунктом 5 частини першої статті 349 цього Кодексу передбачено, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті стаття 238 КАС суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Отже, постанова Харківського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2017 року та ухвала Харківського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі.
Керуючись статтями 343, 349, 354, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, -
п о с т а н о в и в :
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СХІДАВТОТРАНС ПЛЮС" задовольнити частково.
Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року - скасувати.
Провадження у справі №820/3404/17 - закрити.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................
Л.Л. Мороз
А.Ю. Бучик
А.І. Рибачук,
Судді Верховного Суду