Постанова
Іменем України
 
07 листопада 2019 року 
м. Київ
 
справа №490/7045/16-ц
провадження № 61-21264св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І., 
 
учасники справи:
позивач - публічного акціонерного товариства «ОТП Банк»,
відповідач - ОСОБА_1 , 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 12 жовтня 2016 року у складі судді Мамаєвої О. В. та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 13 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Царюк Л. М., Козаченка В. І., Прокопчук Л. М.,
ВСТАНОВИВ:
Історія справи 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2016 року публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивовано тим, що 30 травня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), яке в подальшому змінило назву на ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ML-400/074/2008, відповідно до якого Банк надав відповідачу кредит у сумі 35 700 доларів США строком до 24 травня 2023 року зі сплатою за користування кредитом плаваючої процентної ставки у розмірі фіксованого відсотка - 5,99 % + FIDR, що дорівнює 14,49 %. За умовами договору погашення кредиту повинно відбуватися щомісячно рівними частинами з нарахуванням процентів на залишок заборгованості по кредиту.
ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором щодо своєчасної сплати щомісячних платежів не виконував, у зв`язку з чим, станом на 15 квітня 2016 року його заборгованість склала 22 251,56 доларів США, що еквівалентно 570 700,00 грн.
Посилаючись на ці обставини, Банк просив достроково стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в зазначеному розмірі.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Заочним рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 12 жовтня 2016 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором № ML-400/074/2008 від 30 травня 2008 року у розмірі 22 251,56 дол. США (що еквівалентно 570 700,00 грн), яка складається з наступного: - 19 320,99 дол. США (що еквівалентно 495 537,79 грн) сума заборгованості за кредитом та 2 930 дол. США (що еквівалентно 75 162,20 грн) заборгованість по процентам за користування кредитними коштами.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» судові витрати у розмірі 8 650,50 грн.
Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 13 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 12 жовтня 2016 року залишено без змін. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що позовні вимоги про стягнення боргу обґрунтовані, позивачем зобов`язання виконані належним чином, а відповідач ухиляється від зобов`язання по оплаті кредиту та відсотків за кредитом.
Короткий зміст вимог наведених у касаційній скарзі
У травні 2017 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 12 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 13 квітня 2017 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди не звернули увагу на те, що позивач не надав даних про суму, яку споживач сплатив кредитору в якості погашення заборгованості за кредитним договором і про порядок обчислення цієї суми. Також не викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо стягнення зі скаржника заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 2 930,57 доларів США, в тому числі відносно процентної ставки, за якою обчислювалися відсотки за користування кредитом. 
Крім того, суд апеляційної інстанції не дослідив доказів, не з`ясував того факту, що ненадання споживачу інформації для здійснення свідомого вибору є нечесною підприємницькою практикою відповідно до статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, проігнорував висновки Конституційного Суду України викладені в рішенні № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року про необхідність надання споживачу перед укладенням кредитного договору інформації для здійснення свідомого вибору. 
Аргументи учасників справи
У липні 2017 року ПАТ «ОТП Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 12 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 13 квітня 2017 року залишити без змін. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 травня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції. Зупинено виконання заочного рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 12 жовтня 2016 року та ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 13 квітня 2017 року до закінчення касаційного розгляду. 
У червні 2017 року матеріали цивільної справи № 490/7045/16-ц надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.
Підпунктом 4 пунктом 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У статті 388 ЦПК України зазначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У квітні 2018 року матеріали цивільної справи № 490/7045/16-ц надійшли до Верховного Суду.
06 червня 2019 року матеріали справи передано судді-доповідачу.
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Судами встановлено, що 30 травня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») та відповідачем укладено кредитний договір № ML-400/074/2008, згідно якого позивач надав відповідачу грошовий кредит у сумі 35 700,00 дол. США на споживчі цілі, строком повернення кредиту 24 травня 2023 року та сплатою за користування кредитом плаваючої процентної ставки у розмірі фіксованого відсотка - 5,99 % + FIDR, що дорівнює 14,49 %.
Банк має право вимогати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником своїх боргових зобов`язань за цим Договором. При цьому зобов`язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги (п. 1.9.1Договору).
27 травня та 26 серпня 2014 року між сторонами укладалися додаткові угоди до Договору, де на певний період часу, визначений у договорі, збільшувалася фіксована процентна ставка та викладався в новій редакції графік платежів.
19 квітня 2016 року Банк направив ОСОБА_1 письмову вимоги про дострокове виконання боргових зобов`язань за кредитним договором протягом 30 календарних днів з дати отримання такої вимоги (а. с. 14). Проте, ця вимога залишилася без відповіді.
Станом на 15 квітня 2016 року заборгованість склала 22 251,56 доларів США, що еквівалентно 570 700 грн, яка складається з наступного: 19 320,99 доларів США, що еквівалентно 495 537,79 грн - заборгованості за кредитом; 2 930 доларів США, що еквівалентно 75 162,20 грн - заборгованість по процентам.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.   
За змістом статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
В разі прострочення повернення чергової частини позики позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів (частина друга статті 1050 ЦПК України).
Вирішуючи спір, суди, встановивши, що ОСОБА_1 належним чином не виконує своїх зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку із чим у нього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі  22 251,56 дол. США, що еквівалентно 570 700,00 грн та підтверджується наданим позивачем розрахунком, дійшли правильного висновку про наявність підстав для дострокового стягнення із ОСОБА_1 на користь позивача всієї суми заборгованості за кредитним договором.
Доводи касаційної скарги про те, що при розгляді справи місцевий суд не перевірив відповідність умов договору кредиту положенням Закону України «Про захист прав споживачів» безпідставні, оскільки позичальником умови договору кредиту не оспорювались, договір не визнано відповідно до закону судом недійсним, а відтак діє презумпція правомірності правочину закріплена у статті 204 ЦК України.
У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-511цс15 зазначено, що якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. У справі, яка переглядається, укладаючи кредитний договір, сторони домовились, що для розрахунку процентів за кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка, яка складається з фіксованого процента (у розмірі 3,99 % річних) + FIDR (процентна ставка за строковими депозитами фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк до 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору). При цьому сторони висловили свою цілковиту згоду щодо передбаченої договором зміни плаваючої процентної ставки. Отже, виходячи з умов кредитного договору зміна розміру ставки FIDR не є зміною процентної ставки в односторонньому порядку, оскільки вона прямо передбачена умовами двостороннього кредитного договору. Таким чином, положення кредитного договору про встановлення плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого процента + FIDR, не можна вважати несправедливими, тому підстав для визнання спірних договорів недійсними немає.
Посилання заявника у касаційній скарзі на неналежне повідомлення його  судом першої інстанції про дату судового засідання не може бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Судуу складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 755/15824/15-ц (провадження № 61-23983сво18) зроблено висновок про те, що «тлумачення статті 309 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції) свідчить, що у суду апеляційної інстанції було відсутнє процесуальне повноваження скасовувати рішення суду першої інстанції із підстави неналежного повідомлення у суді першої інстанції особи, яка подала апеляційну скаргу, а порушення норм процесуального права могли бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи». 
Висновки Верховного Суду
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.
За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 травня 2017 року зупинено виконання заочного рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 12 жовтня 2016 року та ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 13 квітня 2017 року до закінчення касаційного провадження.
Враховуючи те, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховний Суд поновлює виконання заочного рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 12 жовтня 2016 року та ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 13 квітня 2017 року.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 12 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 13 квітня 2017 року залишити без змін.
Поновити виконання заочного рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 12 жовтня 2016 року та ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 13 квітня 2017 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                              І. О. Дундар
 
Є. В. Краснощоков
 
В. І. Крат