ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
02 жовтня 2019 року
м. Київ
справа №204/4589/17
провадження № 51-2627км19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: секретаря 
судового засідання           ОСОБА_4 ,
прокурора                            ОСОБА_5 ,
засудженої                           ОСОБА_6 , 
захисника                            ОСОБА_7 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженої ОСОБА_6 на вирок Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 12 грудня 2018 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017040680000869, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки міста Дніпропетровська, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , такої, що судимості не мала, 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Самарського районного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2018 року ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. 
На підставі ч. 5 ст. 72 КК у строк відбування покарання ОСОБА_6 зараховано строк попереднього ув`язнення з 5 травня 2017 року по 3 серпня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року вирок змінено в частині зарахування строку попереднього ув`язнення. Зокрема ухвалено зарахувати ОСОБА_6 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 5 травня 2017 року по 3 серпня 2017 року та з 16 жовтня 2018 року по 17 квітня 2019 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. В іншій частині вирок залишено без змін. 
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватою і засуджено за те, що вона, за обставин, детально викладених у вироку, перебуваючи 30 квітня 2017 року приблизно о 12:00 год. у стані алкогольного сп`яніння на прибудинковій території поблизу квартири  АДРЕСА_1 , під час сварки на побутовому ґрунті з ОСОБА_8 вихопила з рук останнього пістолет, який  згідно висновку балістичної експертизи є револьвером моделі «PROFI 3.0» №  НОМЕР_1 , калібру 4 мм (Флобер) і не належить до вогнепальної зброї, який ОСОБА_8 в ході сварки виніс із указаної квартири і утримував у руці, та здійснила не менше п`яти пострілів у потерпілого, й таким чином заподіяла йому, окрім іншого, тяжкі тілесні ушкодження, у тому числі таке, що перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_8 . 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, які її подала
Як вбачається зі змісту касаційної скарги ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити судові рішення, перекваліфікувати її дії на ч. 1 ст. 118 КК України та призначити покарання в межах цієї статті. Зазначає, що в момент вчинення нею злочинних дій її життю і здоров`ю загрожувала небезпека, захищаючись від якої вона хотіла заподіяти ОСОБА_8 лише біль, однак заподіяла йому надмірну шкоду. Поряд із цим, засуджена вказує, що здійснювала постріли з пістолета, який не належить до вогнепальної зброї, про що їй було відомо та що підтверджується наявним у справі висновком експерта. Також касаційна скарга ОСОБА_6 містить посилання на те, що адвокат, всупереч заборон, встановлених Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» зайняв у справі позицію всупереч її волі, що залишилось поза увагою апеляційного суду. Зокрема зазначила, що апеляційна скарга захисника була змінена, та відповідно таким змінам, про які їй не було відомо, адвокат просив перекваліфікувати її дії на ч. 1 ст. 119 КК. 
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні касаційного суду захисник ОСОБА_7 просив скасувати ухвалу апеляційного суду з причин невідповідності її вимогам ст. 370, 419 КПК і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зазначив, що апеляційний суд не розглянув доводи засудженої стосовно необхідності кваліфікувати її дії за ст. 118 КК, висловлені ОСОБА_6 в останньому слові, що в письмовому вигляді долучено до матеріалів провадження. З такою думкою захисника погодилась ОСОБА_6 .
У судовому засіданні прокурор заперечив можливість задоволення касаційної скарги засудженої. 
Мотиви Суду
Заслухавши учасників провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи викладені у касаційній скарзі, суд дійшов наступних висновків.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.
Зі змісту касаційної скарги засудженої вбачається, що вона, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить дати доказам іншу оцінку, ніж ту, яку дали суди першої й апеляційної інстанцій, тоді як перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено.
Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК.
Відповідно до ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – із точки зору достатності та взаємозв`язку.
Доводи засудженої ОСОБА_6 про необхідність перекваліфікації її дій з ч. 1 ст. 115 КК на ст. 118 КК колегія суддів вважає  необґрунтованими.
Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК та на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими в їх взаємозв`язку, відповідно до ст. 94 КПК.
Зокрема, за фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції, 30 квітня 2017 року ОСОБА_6 вихопила у ОСОБА_8 пістолет, який він виніс у двір після побутової сварки між вказаними особами, та реалізуючи умисел на вбивство, який виник раптово, здійснила не менш одного пострілу в область грудної клітки, не менше одного пострілу в область черева та не менше трьох пострілів в область нижньої кінцівки. Внаслідок спричиненого потерпілому проникаючого вогнепального поранення грудної клітки останній помер на місці вчинення кримінального правопорушення.
За встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цей суд правильно оцінив матеріали кримінального провадження та поставився критично до пояснень ОСОБА_6 про відсутність умислу на вбивство потерпілого, оскільки такі пояснення суперечать іншим зібраним матеріалам кримінального провадження в їх сукупності.
Колегія суддів погоджується з таким висновком виходячи з наступного.
Умисне вбивство з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони – умисною формою вини (прямим або непрямими умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особі, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.
Такі самі ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторони характерні і для умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони (стаття 118 КК). Проте, на відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена статтею 115 КК, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого статтею 118 КК, є мотив діяння – захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.
Згідно із частиною першою статті 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (частина третя статті 36 КК). 
Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.
У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.
Отже, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.
До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які не перевищували б меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.
Так, перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що згідно обставин, які передували скоєнню злочину, взаємовідносин потерпілого та засудженої, які були співмешканцями, способу та знаряддя заподіяння ОСОБА_8 тілесних ушкоджень – множинні проникаючі вогнепальні рани від дії пістолету «Флобер», їх кількість, характер та локалізація, спрямованість та множинність вчинених впритул пострілів, у місце розташування життєво-важливих органів потерпілого – грудну клітку, подальших дій ОСОБА_6 , пов`язаних з ненаданням необхідної допомоги потерпілому, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, про те, що ОСОБА_6 умисно вбила ОСОБА_8 .
Доводи касаційної скарги про те, що засуджена захищалась від неправомірних дій потерпілого і перевищила межі необхідної оборони, є неприйнятними, оскільки статтею 36 КК передбачено право на захист не від будь-якого протизаконного вчинку, а лише від суспільно-небезпечного посягання. Крім того, зазначені доводи засудженої суперечать матеріалам провадження. 
У матеріалах провадження відсутні докази на підтвердження того, що потерпілий ОСОБА_8 після того, як ОСОБА_6 вихопила з його рук револьвер, вчинив дії, які за своїм характером та об`єктивними проявами могли бути розцінені як такі, що досягли ступеню суспільної небезпечності, властивого злочину і викликали б у ОСОБА_6 необхідність оборонятися.
Судом першої інстанції наведено ґрунтовні мотиви щодо наявності у ОСОБА_6 умислу на протиправне заподіяння смерті іншій людині та відсутності у вчиненому потерпілим таких дій, від яких ОСОБА_6 необхідно було б оборонятись. 
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_6  під час вчинення умисного вбивства потерпілого не перебувала у стані необхідної оборони. 
Отже, суспільно небезпечне діяння ОСОБА_6 обґрунтовано отримало юридично-правову кваліфікацію за ч. 1 ст. 115 КК, а доводи засудженої у касаційній скарзі про відсутність у неї умислу на вбивство та необхідність кваліфікації вчиненого за ст. 118 КК, не можна визнати прийнятними.
Перевіривши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам скарги захисника, який вважав за необхідне змінити вирок місцевого суду та перекваліфікувати дії ОСОБА_6 на ч. 1 ст. 119 КК. В ухвалі апеляційного суду, зміст якої відповідає вимогам ст. 419 КПК, наведено належні й достатні мотиви спростування таких доводів, правильно визнано їх необґрунтованими. 
Апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що засуджена, цілеспрямовано використовуючи пістолет і здійснюючи з нього постріли в область життєво-важливих органів – грудну клітку зліва, де розташоване серце, не могла не передбачити, що такі її дії можуть заподіяти наслідки у виді смерті. Вчинення таких дій ОСОБА_6 свідчать про те, що вона бажала настання смерті ОСОБА_8 і діяла з відповідним умислом.
Крім того, внаслідок прослуховування звукозапису судового засідання апеляційного суду встановлено, що суддя доповідач оголосив зміст зміненої апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 , який порушував питання про перекваліфікацію дій ОСОБА_6 саме на ч. 1 ст. 119 КК. Засуджена в судовому засіданні апеляційного суду підтримала апеляційну скаргу свого захисника, просила задовольнити її та не мала заперечень щодо такої кваліфікації. 
Зазначеним спростовуються посилання ОСОБА_6 на те, що адвокат, всупереч заборон, встановлених Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» зайняв у справі позицію всупереч її волі, зокрема, про необхідність перекваліфікації її дій не на ст. 118 КК, а на ч. 1 ст. 119 КК. 
Водночас, слід зазначити, що зміст як первинної апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 , в якій він просив перекваліфікувати дії ОСОБА_6 на ст. 118 КК, так і зміненої апеляційної скарги не містять ґрунтовних відмінностей в частині обґрунтування зазначених у них доводів. Так, у зміненій скарзі зазначено як про те, що ОСОБА_6 оборонялась від дій потерпілого, так і про те, що її дії слід кваліфікувати, як вбивство з необережності. 
Не є переконливими твердження захисника ОСОБА_7 про необхідність скасування ухвали апеляційного суду, оскільки цей суд не розглянув доводи засудженої стосовно необхідності кваліфікувати її дії за ст. 118 КК, висловлені ОСОБА_6 в останньому слові, що в письмовому вигляді долучено до матеріалів провадження. Апеляційний суд в своїй ухвалі надав відповідь на всі доводи апеляційної скарги сторони захисту, у тому числі й розглянув та визнав неспроможними ті, які ідентичні доводам ОСОБА_6 , висловлені нею в останньому слові в частині, що стосується її перебування в стані необхідної оборони. 
Ухвала апеляційного суду є мотивованою, відповідає положенням статей 370, 419 КПК, і не містить суперечностей. 
При обранні покарання суд відповідно до вимог закону врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу ОСОБА_6 , конкретні обставини справи, особу винної, обставину, що обтяжує покарання та відсутність обставин, що його пом`якшують.
Обране ОСОБА_6 покарання призначене в межах санкції ч. 1 ст. 115 КК, відповідає вчиненому та даним про особу засудженої.
Істотних порушень норм матеріального та процесуального права, які є безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, під час здійснення касаційного провадження не встановлено.
З огляду на зазначене, касаційна скарга ОСОБА_6 не підлягає задоволенню.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 12 грудня 2018 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року стосовно ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу ОСОБА_6  – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_3                                  ОСОБА_2