Постанова
Іменем України
 
25 листопада 2019 року 
м. Київ
 
справа № 552/5764/17-ц
провадження № 61-39039св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Київська районна у м. Полтаві рада,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 19 лютого 2018 року у складі судді Миронець О. К. та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 16 травня 2018 року у складі колегії суддів: Триголова В. М., Дорош А. І., Лобова О. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Київської районної у м. Полтаві ради про визнання усиновлення незаконним та скасування рішення.
 
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що у березні 2017 року він звернувся в Управління праці та соціального захисту населення Шевченківського району щодо оформлення субсидії та збираючи необхідні документи, дізнався про те, що у           1994 році його усиновив ОСОБА_2 . Відповідно до архівного витягу з протоколу засідання № 8 Виконавчого комітету Київської районної ради депутатів трудящих у м. Полтаві від 17 травні 1994 року вирішено: «дозволити ОСОБА_2 усиновити ОСОБА_1 ». Вважає, що процедура усиновлення та його право порушено.
 
Посилаючись на викладене, позивач просив визнати усиновлення незаконним та скасувати рішення від 17 квітня 1994 року № 189 «Про усиновлення неповнолітніх»; відновити його по батькові на « ОСОБА_1 » і залишити прізвище « ОСОБА_1 ».
 
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 19 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності підстав для скасування рішення про усиновлення.  
 
Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 16 травня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що при усиновленні позивача дотримані вимоги КпШС України у редакції чинній на момент проведення такого усиновлення у 1994 році.Доводи позивача викладені у апеляційній скарзі про те, що йому не було відомо про усиновлення спростовуються заявою від 16 травня 1994 року, у якій він зазначив про своє бажання бути усиновленим чоловіком своєї матері - ОСОБА_2 . Посилання на незадовільні стосунки у родині, як на підставу для визнання усиновлення незаконним, не заслуговують на увагу, оскільки будь-яких доказів на підтвердження того, що усиновителем порушувалися права позивача, як усиновленої дитини або інших доказів, які б доводили, що усиновлення дійсно суперечило інтересам дитини, суду не надано.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги
 
У липні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Полтави від 19 лютого 2018 рокута постанову Апеляційного суду Полтавської області від 16 травня 2018 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що він надав всі необхідні докази щодо відсутності спору про спадщину та свідоцтва про смерть його біологічного батька — ОСОБА_7 та усиновлювача ОСОБА_1 . Про усиновлення він не був повідомлений матір`ю; про заяву на усиновлення дізнався тільки після отримання відповіді із Київської районної ради в м. Полтава; на момент усиновлення йому не виповнилося ще 10 років. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Позиція Верховного Суду
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.
 
Судом встановлено, що мати позивача - ОСОБА_9 та його батько - ОСОБА_7 , 24 вересня 1983 року уклали шлюб, після укладення якого ОСОБА_9 змінила прізвище на « ОСОБА_9 ».
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 народився позивач.
 
26 жовтня 1987 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу.
 
01 листопада 1988 року укладений шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 .
 
Згідно з копіями заяв ОСОБА_2 і ОСОБА_9 на адресу опікунської ради Київського райвиконкому м. Полтави від 16 травня 1994 року, останні просили про усиновлення ОСОБА_2 ОСОБА_1 із зміною прізвища на « ОСОБА_1 » і по батькові на « ОСОБА_1 ». 
 
Відповідно до заяви позивача від 16 травня 1994 року, він виявив бажання на його усиновлення чоловіком його матері - ОСОБА_2 , також зазначив, що у них добрі відносини. Ця заява і підпис дитини підтверджений методистом із охорони дитинства. 
 
Із архівного витягу з протоколу № 8 засідання Виконавчого комітету Київської районної Ради депутатів трудящих м. Полтави від 17 травня 1994 року вбачається, що рішенням № 189 «Про усиновлення неповнолітніх», згідно статей 101, 102, 103 КпШС України, дозволено ОСОБА_2 усиновити ОСОБА_1 із зміною прізвища та по батькові дитини. Також зазначено, що рідний батько дитини ОСОБА_7 , який мешкає у м. Дніпродзержинськ, вихованням та утриманням дитини не займається.
Відповідно до свідоцтва про народження від 12 жовтня 1994 року ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , мати - ОСОБА_9 , батьком зазначений        ОСОБА_2 .
Нормативно-правове обґрунтування
 
Оскільки усиновлення ОСОБА_1 відбулося у 1994 році, права і обов`язки сторін, що існували до 01 січня 2004 року, регулюються положеннями Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС).
 
Відповідно до статті 102 КпШС усиновлення проводиться рішенням виконавчого комітету районної чи міської Ради депутатів трудящихся на прохання особи, яка бажає усиновити дитину.
 
Згідно зі статтею 113 КпШС усиновлення виникає з часу прийняття рішення про усиновлення виконавчим комітетом районної чи міської Ради депутатів трудящихся. Копія цього рішення надсилається в місячний строк до бюро запису актів громадянського стану за місцем винесення рішення для реєстрації.
 
Визнання усиновлення недійсним та скасування усиновлення допускається лише у судовому порядку (стаття 119 КпШС).
 
Відповідно до статей 120, 121 КпШС усиновлення могло бути визнано недійсним, якщо воно було проведено на підставі підроблених документів, або без наміру породити відносини, встановлені для батьків та дітей (фіктивне усиновлення), або особою, яка не могла бути усиновителем, лише за заявою особи, права якої були порушені усиновленням, а також за заявою органів опіки і піклування та прокурора. 
 
Правові підстави для скасування усиновлення визначалися статтею 123 КпШС, згідно з якою усиновлення скасовується, якщо воно суперечить інтересам дитини. 
 
Як правило, це має місце тоді, коли усиновитель перестає турбуватися про усиновлену дитину, негативно впливає на неї, залишає без піклування.
 
Усиновлення може бути скасоване, якщо воно було проведено без згоди батьків усиновленого, самого усиновленого, другого з подружжя усиновителя, коли згода їх на усиновлення необхідна за законом (частина перша статті 104, статті 105 і 107 цього Кодексу), при умові, що скасування усиновлення не суперечить інтересам дитини. При скасуванні усиновлення має бути враховано бажання усиновленого, якщо він досяг десятирічного віку. 
 
Усиновлення без згоди батьків усиновленого може бути скасовано за позовом батьків, якщо повернення їм дитини відповідає інтересам останньої. Скасування усиновлення з інших підстав, передбачених статтею 123 цього Кодексу, може бути проведено тільки на вимогу органів опіки і піклування або прокурора. Інші державні та громадські організації і окремі особи звертаються в цих випадках до органів опіки і піклування від яких залежить вирішення питання про дальше направлення матеріалів про скасування усиновлення до суду.
 
Відповідно до статті 124 КпШС скасування усиновлення не допускається, якщо до моменту пред`явлення вимоги про його скасування усиновлений досяг повноліття.Скасування усиновлення після досягнення усиновленим повноліття допускається, якщо діяння усиновленого (усиновителя) загрожують життю або здоров`ю усиновителя (усиновленого), другому з подружжя або їх дітям.
 
Аналогічні підстави для скасування усиновлення щодо особи, яка досягла повноліття містяться у положеннях статті 238 СК України, згідно з якими скасування усиновлення не допускається після досягнення дитиною повноліття. Усиновлення може бути скасоване після досягнення дитиною повноліття, якщо протиправна поведінка усиновленого, усиновлювача загрожує життю, здоров`ю усиновлювача, усиновленого або інших членів сім`ї. Усиновлення повнолітньої особи може бути скасовано судом за взаємною згодою усиновлювача і усиновленого або на вимогу одного з них, якщо сімейні відносини між ними не склалися.
 
Отже, усиновлення після досягнення повноліття може бути скасованим лише у разі, якщо діяння усиновленого (усиновителя) загрожують життю або здоров`ю усиновителя (усиновленого), другому з подружжя або їх дітям, або, якщо сімейні відносини між ними не склалися.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Оскільки ОСОБА_1 , який є усиновленим, на день звернення до суду із цим позовом виповнилося 33 роки, тобто він досяг повноліття, а його позовні вимоги не обґрунтовуються виключенням із установленого частиною першою статті 124 КпШС правила про можливість оскарження усиновлення після досягнення повноліття, а саме діяння усиновленого (усиновителя) загрожують життю або здоров`ю усиновителя (усиновленого), другому з подружжя або їх дітям, суди установивши зазначені вище фактичні обставини, правильно вирішили спір по суті, та відмовили у задоволенні позову.
 
Таким чином, для розгляду цієї справи відсутня необхідність для застосування до спірних правовідносин положень статті 123 КпШС, яка передбачає визнання недійсним усиновлення з підстав підроблення документів про усиновлення або з підстав відсутності мети усиновлення, тобто його фіктивності, оскільки після досягнення особою повноліття, усиновлення може бути скасованим лише за наявності підстав, передбачених частиною першою статті 124 КпШС.
 
Твердження заявника про те, що на момент усиновлення йому не виповнилося ще      10 років, є безпідставними, оскільки ОСОБА_1 усиновлений у віці, з якого КпШС дозволяє здійснювати усиновлення.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.
 
Доводи касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції.
 
Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі; враховуючи правомірний правовий результат вирішення спору судами першої та апеляційної інстанцій, підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
 
Інші доводи касаційної скарги є аналогічними тим доводами, які були викладені в апеляційній скарзі та перевірялися судом апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду цього спору.
 
Таким чином, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Київського районного суду м. Полтави від 19 лютого 2018 рокута постанову Апеляційного суду Полтавської області від 16 травня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                         О. В. Ступак
                                                                                                                           І. Ю. Гулейков
                                                                                                                           Г. І. Усик