П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
3 вересня 2019 року           
м. Київ                                                                      
Справа № 2а-151/05
Провадження № 11-731зва19
 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого судді Князєва В. С.,
судді-доповідача Прокопенка О. Б.,
суддів Антонюк Н. О., Анцупової Т. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Єленіної Ж. М., Кібенко О. Р., Лященко Н. П., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
 
за участю:
секретаря судового засідання Ключник А. Ю.,
представника позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - ОСОБА_2 ,
 
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до прокурора міста Севастополя (далі - Прокурор) про визнання бездіяльності по відновленню прав на особисту свободу неправомірною, визнання позбавлення волі неправомірним, покладення обов`язку про звільнення з-під варти за заявою ОСОБА_3 про перегляд постанови Ленінського районного суду м. Севастополя від 23 грудня 2005 року (суддя Бурчуладзе І. В.), ухвали Апеляційного суду м. Севастополя від 30 березня 2006 року (судді Куцеконь І. П., Єфімова З. О., Птіціна В.  І .) та ухвали Вищого адміністративного суду України від 16 травня 2007 року (судді Бутенко В. І., Лиска Т. О., Панченко О. І., Сорока М. О., Штульман І. В.),
УСТАНОВИЛА:
ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Прокурора, в якому просив визнати неправомірною бездіяльність Прокурора по відновленню права на особисту свободу, просив визнати позбавлення волі неправомірним та зобов`язати відповідача звільнити його з-під варти.
Вимоги ОСОБА_3 мотивував тим, що строк тримання його під вартою у період досудового слідства минав 29 листопада 2005 року, однак з-під варти його не звільнили, а утримували під вартою без відповідного рішення суду, чим було порушено його право на особисту свободу.
Ленінський районний суд м. Севастополя постановою від 23 грудня 2005 року, залишеною без змін ухвалами Апеляційного суду м. Севастополя від 30 березня 2006 року та Вищого адміністративного суду України від 16 травня 2007 року, відмовив у задоволенні позову.
У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд постанови Ленінського районногосуду м. Севастополя від 23 грудня 2005 року, ухвал Апеляційного суду м. Севастополя від 30 березня 2006 року та Вищого адміністративного суду України від 16 травня 2007 року з підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, а саме у зв`язку з установленням міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом.
Обґрунтовуючи наявність згаданої підстави для перегляду судових рішень, заявник послався на рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яке було ухвалене 17 жовтня 2013 року у справі «Таран проти України» та набуло статусу остаточного 17 січня 2014 року (далі - Рішення ЄСПЛ).  
Цим Рішенням ЄСПЛ було встановлено порушення статті 3, підпункту «с» пунктів 1, 3, 4, 5 статті 5 та пункт 1 статті 6 Конвенціїпро захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). 
З огляду на встановлені в Рішенні ЄСПЛ порушення прав на ініціювання провадження щодо встановлення законності затримання та звільнення з-під варти та встановлення факту нелюдського та принижуючого гідність поводження в процесі тримання під вартою та перевезення між місцями утримання, що є порушенням пункту 4 статті 5 Конвенції, ОСОБА_3 просить скасувати постанову Ленінського районного суду м. Севастополя від 23 грудня 2005 року, ухвалу Апеляційного суду м. Севастополя від 30 березня 2006 року та ухвалу Вищого адміністративного суду від 16 травня 2007 року, а справу направити на новий розгляд до Окружного суду міста Севастополя.
Відповідно до підпункту 3 пункту 1 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заява ОСОБА_3 розглядається за правилами перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У судовому засіданні представник позивача підтримав його заяву про перегляд судових рішень та просив її задовольнити з викладених у ній мотивів. 
Представник відповідача просив відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_5 .
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши викладені в заяві доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що заява не підлягає задоволенню з таких підстав.
Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Україна ратифікувала Конвенцію, узявши на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції (стаття 1 розділу І).
Пунктом 4 статті 5 Конвенції передбачено, що кожен, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікання встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.
Із Рішення ЄСПЛ вбачається, що 27 липня 2006 року ОСОБА_3 подав до ЄСПЛ заяву (№ 31898/06), у якій скаржився, зокрема, на умови його тримання під вартою та перевезення між місцями тримання під вартою, щодо правомірності тримання його під вартою на підставі судових рішень, ухвалених у період із серпня по жовтень 2005 року, а також правомірності його тримання під вартою після 29 листопада до 29 грудня 2005 року, тривалості його тримання під вартою, відсутності належного судового перегляду його тримання під вартою, відсутності гарантованого права на відшкодування та тривалості кримінального провадження.
Зазначеним Рішенням ЄСПЛ оголосив прийнятними скаргу заявника, зокрема, щодо позбавлення його права на перегляд судом законності його тримання під вартою після 29 листопада 2005 року. ОСОБА_3 стверджував, що адміністративне провадження, в межах якого він порушував це питання, було несумісним з вимогами пункту 4 статті 5, пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції.
ЄСПЛ постановив, що було порушено:
- статтю 3 Конвенції;
- підпункт «с» пункту 1 статті 5 Конвенції щодо періоду тримання заявника під вартою після 29 листопада 2005 року і до 29 грудня 2005 року;
- підпункт «с» пункту 1 і пункт 3 статті 5 Конвенції;
- пункти 4, 5 статті 5 Конвенції;
- пункт 1 статті 6 Конвенції.
 
ЄСПЛ також постановив, що:
a) держава-відповідач має виплатити заявнику протягом трьох місяців від дня, коли це рішення стане остаточним, суми, які повинні бути конвертовані в українські гривні за курсом на день здійснення платежу: 14 000 євро відшкодування моральної шкоди, 900 євро компенсації судових та інших витрат;
b) зі сплином зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховується простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.
За змістом пункту 1 статті 46 Конвенції держава Україна зобов`язана виконувати остаточні рішення ЄСПЛ у будь-якій справі, у якій вона є стороною.
Порядок виконання рішення ЄСПЛ, яке набуло статусу остаточного, установлює, зокрема, Закон України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон №3477-IV).
Частиною першою статті 1 Закону №3477-IV визначено, що виконання рішення ЄСПЛ включає в себе: а) виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.
Згідно із частинами першою та другою статті 10 Закону № 3477-IV з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені в рішенні.
Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом (частини третя згаданої статті Закону № 3477-IV). 
Нормативне визначення заходів загального характеру та їх перелік наведено в частині другій статті 13 Закону №3477-IV, відповідно до положень якої заходами загального характеру є заходи, спрямовані на усунення зазначеної в Рішенні системної проблеми та її першопричини, зокрема: 
а) внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування; 
б) внесення змін до адміністративної практики; 
в) забезпечення юридичної експертизи законопроектів; 
г) забезпечення професійної підготовки з питань вивчення Конвенції та практики Суду прокурорів, адвокатів, працівників правоохоронних органів, працівників імміграційних служб, інших категорій працівників, професійна діяльність яких пов`язана із правозастосуванням, а також з триманням людей в умовах позбавлення свободи; 
д) інші заходи, які визначаються - за умови нагляду з боку Комітету Міністрів Ради Європи - державою-відповідачем відповідно до Рішення з метою забезпечення усунення недоліків системного характеру, припинення спричинених цими недоліками порушень Конвенції та забезпечення максимального відшкодування наслідків цих порушень.
Комітет міністрів Ради Європи у своїй Рекомендації державам-членам від 19 січня 2000 року № R(2000)2 «Щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини», наголошуючи на тому, що компетентні органи держави-відповідача самі вирішують, які заходи, зважаючи на наявні в національній правовій системі засоби, є найбільш відповідними для досягнення restitutio in integrum, зазначив, що у виняткових випадках повторний розгляд справи або поновлення провадження є найбільш ефективним, якщо не єдиним засобом для цього.
Такі випадки в розумінні пункту ІІ вказаної Рекомендації характеризуються станом, коли:
- потерпіла сторона і далі зазнає значних негативних наслідків рішення, ухваленого на національному рівні;
- наслідків, щодо яких справедлива сатисфакція не була адекватним засобом захисту і які не можна виправити інакше ніж через повторний розгляд або поновлення провадження (підпункт «і»);
- рішення ЄСПЛ спонукає до висновку, що: a) оскаржене рішення національного суду суперечить Конвенції по суті; b) в основі визнаного порушення лежали суттєві процедурні помилки чи недоліки, які ставлять під серйозний сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні (підпункт «ii»).
У Рішенні ЄСПЛ, на яке ОСОБА_3 посилається як на підставу для скасування судових рішень, ЄСПЛ установив порушення, зокрема, пункту 4 статті 5 Конвенції у зв`язку з тим, що українське законодавство на час подій не передбачало процедури перегляду законності продовжуваного тримання під вартою після завершення досудового слідства, яка б відповідала вимогам пункту 4 статті 5 Конвенції.
Однак, констатовані ЄСПЛ порушення Конвенції в аспекті цієї справи не можна усунути шляхом нового її розгляду в порядку адміністративного судочинства і такий розгляд не відновить порушеного права    ОСОБА_3 , оскільки порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування встановлено статтями 303 - 308 Кримінального процесуального кодексу України.
За таких обставин у задоволенні заяви ОСОБА_5 про перегляд постанови Ленінського районного суду м. Севастополя від 23 грудня 2005 року, ухвал Апеляційного суду м. Севастополя від 30 березня 2006 року та Вищого адміністративного суду України від 16 травня 2007 року слід відмовити. 
Керуючись статтями 243, 355, 356, 359, 368, 369 та підпунктом 3 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду 
ПОСТАНОВИЛА:
У задоволенні заяви ОСОБА_3  про перегляд судових рішень відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий суддя | В. С. Князєв
Суддя-доповідач | | О. Б. Прокопенко |
Судді: | Н. О. Антонюк | О. Р. Кібенко |
| Т. О. Анцупова | Н. П. Лященко |
| С. В. Бакуліна | В. В. Пророк |
| В. В. Британчук | Л. І. Рогач |
| Ю. Л. Власов | О. М. Ситнік |
| М. І. Гриців | О. С. Ткачук |
| Д. А. Гудима | В. Ю. Уркевич |
| Ж. М. Єленіна | О. Г. Яновська |