Постанова
Іменем України 
 
6 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 636/2469/14-к
провадження № 51-3073км19
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 на вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 1 червня 2018 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від                        2 квітня 2019 року і прокурора ОСОБА_7 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 2 квітня 2019 року в кримінальному провадженні, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі – ЄРДР) за                        № 12013220440001519, за обвинуваченням
 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , який має середню технічну освіту, одружений, не працює, раніше не судимий,

 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого                      ч. 2 ст. 286  Кримінального кодексу України (далі – КК).
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Чугуївського міського суду Харківської області від 1 червня 2018 року  ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
 
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 про відшкодування майнової шкоди                 у розмірі 27 477 грн та моральної шкоди у розмірі 200 000 грн задоволено, також стягнуто витрати медичного закладу на лікування потерпілої, вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
 
Харківський апеляційний суд ухвалою від 2 квітня 2019 року вирок місцевого суду змінив.
 
На підставі ст. 75 КК  ОСОБА_6 звільнив від відбування основного покарання з випробуванням та іспитовим строком тривалістю 2 роки і поклав на нього виконання певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
 
У решті вирок залишено без зміни.
 
За вироком місцевого суду  ОСОБА_6  визнано винуватим і засуджено за кримінальне правопорушення, вчинене за наступних обставин. 30 липня 2013 року о 08:00 він керував належним йому на праві власності технічно справним автомобілем «Mitsubishi Pajero Wagon» р.н. НОМЕР_1 , що рухався по вул. Рози Люксембург у м. Чугуєві з боку вул. Гвардійської у напрямку вул. Харківської.
 
На перехресті вулиць Харківської та Рози Люксембург Жуйборода С. В., повертаючи на вул. Харківську,  порушив вимоги пунктів 10.1, 16.2 Правил дорожнього руху (далі ? ПДР), згідно з якими перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху; на регульованих і нерегульованих перехрестях водій, повертаючи праворуч або ліворуч, повинен дати дорогу пішоходам, які переходять проїзну частину, на яку він повертає, а також велосипедистам, які рухаються прямо в попутному напрямку. ОСОБА_6 не переконався, що він рухається на автомобілі безпечно, не створюючи перешкоди іншим учасникам дорожнього руху, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , яка рухалася по пішохідному переходу, перетинаючи вулицю Харківську, справа на ліво, по ходу руху зазначеного автомобіля.
 
Унаслідок дорожньо-транспортної події потерпілій ОСОБА_8 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні, для життя в момент заподіяння, у вигляді закритої травми шийного відділу хребта, а саме перелому дужки 6-го хребця та його переднього підвивиху.
 
Порушення пунктів 10.1, 16.2 ПДР руху водієм ОСОБА_6 перебувають у прямому причинному зв`язку з подією та наслідками, що настали.
 
Вимоги та доводи осіб, які подали касаційні скарги
 
Засуджений  ОСОБА_6 в уточненій касаційній скарзі посилається на те, що стороною обвинувачення не було доведено наявності події кримінального правопорушення, цивільний позов потерпілої не підлягає задоволенню, оскільки розмір майнової шкоди не підтверджений належними та допустимими доказами, а розмір моральної шкоди нічим не вмотивований. Покликається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій необґрунтовано відкинули показання свідків та висновки чотирьох експертиз, які проведено під час судового розгляду та були предметом розгляду в суді першої інстанції.  Він зазначив, що висновки експертів суперечать один одному і що суд взяв до уваги одні висновки, не мотивувавши неприйняття інших. Крім того, суд першої інстанції не відобразив у вироку, не дав належної оцінки, не зіставив з іншими доказами та не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які стверджували, що контакту пішохода з автомобілем не було. Вказав, що лікар-травматолог ОСОБА_11 та лікар-рентгенолог ОСОБА_12 не є судово-медичними експертами, а тому на їх доводи про те, що для отримання травм потерпілою потрібна була травматична сила чи поштовх, не міг посилатись суд у вироку. Висновки судово-медичної експертизи від 24 грудня 2013 року № Ж380-КЕ/13 та комплексної судово-медичної та судово-автотехнічної експертиз від 4 червня 2014 року № 292/14-91-КЄ/14, відповідно до яких потерпілій було завдано тяжкі тілесні ушкодження, не доводять причинно ? наслідкового зв`язку з подією, що сталась 30 липня 2013 року, і травмою, отриманою ОСОБА_8 . Засуджений стверджує, що суд проігноровав висновки спеціаліста ОСОБА_13 від 4 червня 2015 року № 11/15, а показання експерта  ОСОБА_14 вказують на відсутність події кримінального правопорушення. Вказує на ненадання належної оцінки висновку від 4 лютого 2015 року № 34-мк медико-криміналістичної експертизи, відповідно до якої на взутті потерпілої не виявлено пошкоджень, які могли свідчити про первинний контакт автомобіля з тілом пішохода. А також вказує, що за висновком експерта від 14 грудня 2015 року № 96-МК розрив ремінця міг утворитись як у момент самовільного падіння потерпілої на дорогу, так і в результаті його перерозтягу. Зазначає, що згідно з висновком від 14 січня 2016 року № 380-А/15-24084/15/52 відсутні будь-які об`єктивні експертні дані, які б вказували на наявність контактування потерпілої та автомобіля 30 липня 2013 року. ОСОБА_6 зауважив, що апеляційний суд не дослідив повторно обставин, а суд першої інстанції  дослідив неповністю та з порушеннями КПК. Тому просить рішення судів скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
 
У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу апеляційного суду через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Прокурор зазначає, що апеляційний суд, призначаючи засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК, жодним чином не мотивував свого рішення про можливість звільнення його від відбування покарання з випробуванням, не оцінив усіх доводів прокурора, викладених в апеляційній скарзі, та не надав належної оцінки позиції потерпілої. Крім того, прокурор зазначив, що жодна сторона не просила застосувати до засудженого положення передбачені ст. 75 КК.
 
Позиції учасників судового провадження
 
Прокурор у судовому засіданні підтримав скаргу, просив скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
 
Потерпіла ОСОБА_8 подала до суду заперечення, в яких вказала, що касаційна скарга засудженого є безпідставною, необґрунтованою, надуманою, складена з перекручуванням та замовчуванням фактів з метою уникнення справедливого покарання. Зауважує, що свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не стверджували жодного разу, що контакту між потерпілою та автомобілем ОСОБА_6 не було, а зазначали, що контакту  не бачили. Відзначила, що ОСОБА_10 не заперечував своєї присутності під час проведення слідчого експерименту, відтворення обстановки та обставин події, а свідок                                ОСОБА_9 ? свого знайомства із ОСОБА_6 . Вказала, що свідок ОСОБА_15 ? лікар, який її оперував, стверджував, що ушкодження були свіжими та мали травматичний характер. На її думку, посилання засудженого на упередженість суду у зв`язку з відхиленням як доказу висновку спеціаліста ОСОБА_13 від 4 червня 2015 року № 11/15 є необґрунтованим, суд правильно встановив, що спеціаліст зробив висновки без вивчення медичної документації потерпілої та без її огляду. Крім цього, потерпіла вважає, що засуджений хоче уникнути покарання, затягуючи розгляд справи, щоб минув строк виконання вироку. Зазначила, що 1 серпня 2013 року ОСОБА_6 подав заяву до страхової компанії, де вказав її як потерпілу та долучив власноруч складену схему місця ДТП, позначивши місце наїзду на неї. 
 
Мотиви Суду
 
Заслухавши доповідь судді, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження та доводи, наведені в касаційних скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню.
 
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. При розгляді доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.
 
Ухвала апеляційного суду це рішення стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому воно має відповідати тим же вимогам, що й рішення суду першої інстанції, тобто бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, як це передбачено ст. 370 КПК. Крім того, ухвала апеляційного суду за змістом має відповідати вимогам ст. 419 цього Кодексу.
 
Відповідно до цієї норми закону в мотивувальній частині ухвали суд апеляційної інстанції зобов`язаний навести встановлені ним обставини з посиланням на докази, а також мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними. При зміні судового рішення в ухвалі має бути зазначено, які статті закону порушено і в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку.
 
Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у порушенні ПДР за обставин, викладених у вироку, внаслідок чого потерпілій  ОСОБА_8  було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, яким суд дав належну оцінку.
 
Зокрема, обґрунтовуючи висновок про доведеність винуватості засудженого в порушенні ПДР, суд послався:
 
·       на показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , які вказали, що дійсно перебували у момент ДТП на перехресті вулиць Харківської та Рози Люксембург у м. Чугуєві, де бачили автомобіль обвинуваченого і потерпілу, яка перетинала проїзну частину на зелений сигнал світлофору, однак самого зіткнення не бачили;
·       показання лікаря-рентгенолога КЗОЗ «Обласна клінічна лікарня-центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» ОСОБА_12 , який під час допиту в суді зазначив, що травма шиї у потерпілої виникла під впливом травматичної сили, її вроджена природа виключається, пошкодження відповідають даті ДТП;
·       показання лікаря травматолога КЗОХ «Чугуївська центральна районна лікарня ім. М. І. Кононенка» ОСОБА_11 про те, що в день ДТП                ОСОБА_8 було доставлено до медичного закладу з тілесними ушкодженнями, які вона отримала внаслідок ДТП;
·       протокол огляду місця ДТП від 30 липня 2013 року і схему до нього, у яких зафіксовано місце та обставини скоєного ДТП;
·       протокол проведення слідчого експерименту від 7 жовтня 2013 року та схему до нього за участю потерпілої ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника ОСОБА_16 , в ході якого обвинувачений та потерпіла виклали на місці свої версії обставин ДТП. Так обвинувачений стверджував, що пішохода ОСОБА_8 він не бачив, коли здійснював поворот ліворуч на перехресті з вул. Рози Люксембург на вул. Харківську, однак у той час йому здалося, що щось промайнуло та в дзеркало заднього огляду побачив ОСОБА_8 , яка лежала на проїзній частині. Також учасники цієї слідчої дії на місці зазначили напрямок руху автомобіля обвинуваченого, місце наїзду на пішохода;
·       повідомлення страхувальника про ДТП від 1 серпня 2013 року, під час складання якого обвинувачений ОСОБА_6 зазначив, що 30 липня 2013 року о 8:00 при здійсненні лівого повороту на перехресті на сигнал світлофору, що дозволяє рух, стався наїзд на пішохода, який переходив проїзну частину по пішохідному переходу. Наїзд відбувся тому, що пішохід потрапив у мертву зону (зону передньої стійки лобового скла). Під час ДТП пошкодження отримала ОСОБА_8 ;

·       послідовні показання потерпілої, про обставини ДТП, що саме водій ОСОБА_6 здійснив на неї наїзд.
 
Із даних, що містяться у висновку комплексної судово-медичної та судової авто-технічної експертизи від 4 червня 2014 року № 292/14-91-КЭ/14, вбачається, що в цій дорожній обстановці дії водія ОСОБА_6 не відповідали вимогам пунктів 10.1, 16.2 ПДР і були причиною настання ДТП.
 
Цей висновок підтверджує, що між тілесними ушкодженнями, отриманими ОСОБА_8 , та подіями, що відбулися 30 липня 2013 року, існує прямий причинний зв`язок.
 
Критична оцінка показань експерта  ОСОБА_14 , яка входила до складу комісії під час проведення комплексної судово-медичної, медико-криміналістичної та автотехнічної експертиз ДУ «Головне бюро судово-медичної експертизи МОЗ України», з підстав, зазначених у вироку стосовно висновків цієї експертизи, належним чином вмотивована.
 
Крім цього, у вироку вмотивована критична оцінка висновку експерта від 14 січня 2016 року № 380-А/15-24084/15/52.
 
Також суд відповідно до вимог процесуального закону, дослідивши в судовому засіданні висновок комісійної судово-медичної експертизи від 24 грудня 2013 року № 380-КЕ/2013, висновки спеціаліста від 4 червня 2015 року № 11/15, а також висновки повторної комісійної судово-медичної експертизи, яка проведена Чернівецьким обласним бюро судово-медичної експертизи, і  повторної комплексної судово-медичної, медико-криміналістичної та автотехнічної експертизи, проведеної ДУ «Головне бюро Судово-медичної експертизи МОЗ України» не поклав їх в основу вироку, навівши при цьому обґрунтовані мотиви свого рішення.
 
Суд належним чином вмотивував рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_8 щодо відшкодування засудженим витрат на правову допомогу та  матеріальної шкоди, заподіяної у наслідок ДТП, у загальному розмірі 27 477грн            (з них: 6 819 грн – витрати на лікування, 10 000 грн – витрати в рахунок відшкодування вартості імплантанта спінального, 658 грн - витрати на відшкодування вартості пошкоджених речей), як таких, що підтверджені документально,  і що відповідає положенню ч. 1 ст. 124 КПК. Висновок суду про необхідність стягнення  10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, які є співмірними зі складністю справи, її тривалістю, кількістю судових засідань та обсягом наданих адвокатом послуг, узгоджується зі ст. 137 Цивільного процесуального кодексу, п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК.
   
Законним, обґрунтованим і вмотивованим є рішення суду, що позов потерпілої про відшкодування їй моральної шкоди підлягає частковому задоволенню. Суд вважає обґрунтованими доводи, що оскільки потерпілій у результаті злочину спричинено моральні страждання (а саме фізичний біль від отриманих тілесних ушкоджень, порушення нормального способу життя), виходячи з принципу розумності та справедливості, із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8   має бути стягнуто 200 000 грн.
 
З таким рішенням погоджується і суд касаційної інстанції і підстави вважати його необґрунтованим не вбачає.
 
Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Причому, виходячи за межі апеляційних вимог, суд апеляційної інстанції повинен дотримуватись загальних положень щодо визначення меж судового розгляду.
 
Висновки суду про доведеність винуватості  ОСОБА_6  у вчиненні ним кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за                             ч. 2 ст. 286 КК, у касаційній  скарзі прокурор не оспорює.
 
Доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме звільнення судом на підставі ст. 75 КК  ОСОБА_6  від відбування основного покарання з випробуванням, є необґрунтованими.
 
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.
 
Так, призначаючи  ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції врахував наявність пом`якшуючої покарання обставини, відсутність обставини, яка обтяжує покарання, ставлення обвинуваченого до скоєного, обставини ДТП, її тяжкі наслідки та врахував думку потерпілої.
 
Апеляційний суд, постановляючи рішення про звільнення засудженого на підставі ст. 75 КК від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим                                                                                                                                 строком, врахував зазначені вище обставини та вказав, що призначене покарання судом першої інстанції є явно несправедливим.
 
У кримінальному законі визначені загальні засади призначення покарання, якими є порядок визначення міри покарання, що відповідає тяжкості вчиненого злочину, особі винного та обставинам, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, який забезпечується державою, розрахований на невизначене коло однотипних випадків і є обов`язковим для всіх і кожного в умовах певної ситуації.
 
Однак, визначені критерії призначення покарання не розкривають всієї сутності здійснення правосуддя, а є лише обставинами, які наповнюють конкретним змістом загальні засади призначення покарання в окремій справі стосовно певної особи, виступаючи таким чином складовою частиною загальних засад призначення покарання.
 
При цьому, як зазначено у постанові Верховного Суду від 6 листопада                  2018 року (справа № 182/9765/14-к), призначаючи покарання, суд має вивчити та врахувати перед? та посткримінальну поведінку винної особи, з метою додержання принципу справедливості при призначенні покарання та відповідного мотивування обраної міри покарання у вироку суду. Обставини, які характеризують особу, враховуються судом при призначенні покарання або в бік його пом`якшення, або ? посилення.
 
Всебічне вивчення особи винного покликане звести до мінімуму судову помилку при призначенні покарання і водночас забезпечити у межах кримінально-правових санкцій доцільність та раціональність обраного покарання.
 
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання ? конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
 
Тому висновок апеляційного суду є обґрунтованим і з цим висновком погоджується суд касаційної інстанції.
 
У касаційній скарзі прокурор не навів, а колегія суддів не встановила таких обставин, які б вказували на необґрунтованість прийнятого апеляційним судом рішення, а також невідповідність призначеного засудженому покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості.
 
З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що призначене ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, а рішення про звільнення засудженого від відбування призначеного основного покарання є мотивованим, обґрунтованим та переконливим.
 
Ухвалу апеляційного суду постановлено відповідно до положень ст. 419 КПК із зазначенням короткого змісту вимог апеляційних скарг і судового рішення суду першої інстанції, узагальнених доводів осіб, які подали апеляційні скарги, викладу позиції інших учасників судового провадження, встановлених судом першої інстанції обставин, мотивів, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався. 
 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які мали бути підставою для зміни або скасування судових рішень, не встановлено.
 
Керуючись статтями 369, 376, 412, 419, 433, 434, 436, 438, 439, 441, 442 КПК, Суд 
 
ухвалив: 
 
Вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 1 червня 2018 року з урахуванням змін, внесених ухвалою Харківського апеляційного суду від 2 квітня                   2019 року, та ухвалу Харківського апеляційного суду від 2 квітня 2019 року залишити без змін, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та прокурора ОСОБА_7 без задоволення.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Судді:

ОСОБА_1                               ОСОБА_2                         ОСОБА_3