Постанова
Іменем  України      
 
18 вересня 2019 року
м. Київ
 
справа № 607/2843/17
 
провадження № 61-28669 св 18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
 
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В.,            Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача - ОСОБА_2 , 
відповідачі: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Суперфін Борис Михайлович, товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 - на рішення апеляційного суду Тернопільської області                          від 15 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Міщія О. Я., Шевчук Г. М.,  Ткача З. Є., 
ВСТАНОВИВ:
1.                 Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б. М., товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс») про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
Позовна заява мотивована тим, що 18 вересня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк») та            ОСОБА_5 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 40 000 доларів США, зі сплатою 12,5 % річних, строком до 18 вересня 2018 року. 
18 вересня 2008 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ним та ВАТ «Сведбанк» укладено договір іпотеки, за умовами якого він, як іпотекодавець передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , що належить йому на підставі договору купівлі-продажу квартири від 24 листопада 2007 року. 
28 листопада 2012 року на підставі договору факторингу ВАТ «Сведбанк» відступило, а ТОВ «ФК «Вектор Плюс» прийняло право вимоги, у тому числі за кредитним договором від 18 вересня 2008 рокута договором іпотеки                      від 18 вересня 2008 року, укладеними відповідно з  ОСОБА_5 та ним.
Рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу                від 03 липня 2015 року ОСОБА_6 на підставі договору іпотеки, укладеного між ним та ВАТ «Сведбанк», задоволено вимоги іпотекодержателя шляхом державної реєстрації за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» права власності на предмет іпотеки, квартиру АДРЕСА_1 . Вищевказане рішення нотаріуса прийняте з порушенням положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закону України «Про іпотеку», так як нотаріус був позбавлений можливості встановити наявність факту невиконання позичальником кредитного договору, що є підставою для переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя.
Право власності на спірну квартиру, яка є предметом іпотеки, зареєстровано за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» з порушенням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Крім того, між сторонами існував спір про право, пов`язаний з реєстрацією права власності на квартиру, що підтверджується ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2017 року, якою скасовано постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2016 року, якою було задоволено його позов до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б. М., третя особа -               ТОВ «ФК «Вектор Плюс», про визнання протиправним і скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію та їх обтяження на квартиру,               й закрито провадження у справі, у зв`язку з тим, що справа підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.
З урахуванням викладеного ОСОБА_4 просив суд скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу                             Суперфіна Б. М. від 03 липня 2015 року № 22580480 про державну реєстрацію права та їх обтяжень, яким здійснено державну реєстрацію права власності           на квартиру АДРЕСА_1                                 за ТОВ «ФК «Вектор Плюс». 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області               від 03 травня 2017 року у складі судді Сливка Л. М. позов  ОСОБА_7 задоволено. Скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б. М. від 03 липня 2015 року № 22580480 про державну реєстрацію права власності та їх обтяжень, яким здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «ФК «Вектор Плюс». Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у спірному рішенні нотаріуса відсутні докази на підтвердження того, що останній вчиняв будь-яку нотаріальну дію, визначену частиною першою статті 34 Закону України «Про нотаріат», щодо спірної квартири, яка б дала йому можливість у подальшому здійснити реєстрацію права власності на неї, а тому це рішення нотаріуса є таким, що вчинене ним без належної на те правової підстави, унаслідок чого воно підлягає скасуванню.
Також відсутні докази того, що позивач отримував від ТОВ «ФК «Вектор Плюс» повідомлення про усунення порушень та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги і лише при виконанні якого можливо було вчинити дії з державної реєстрації. Крім того, нотаріусом вчинено спірне рішення з порушення положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки позивачем передано в іпотеку квартиру у забезпечення валютного кредиту, яка є його єдиним нерухомим майном та житлом. 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 15 серпня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК«Вектор Плюс»задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс»,               за яким спірним рішенням нотаріуса зареєстровано право власності на предмет іпотеки, направлялась, у тому числі позивачу, як майновому поручителю, вимога про погашення заборгованості за кредитним договором. Позивачем не підтверджено доказами факт неотримання ним зазначеної вимоги. 
Нотаріусом вчинено реєстрацію права власності на спірну квартиру за                        ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на підставі укладеного з позивачем договору іпотеки, яким передбачено можливість передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателя, а також у зв`язку з неналежним виконанням позичальником кредитного зобов`язання, тому реєстрацію права власності на спірну квартиру було здійснено відповідно до статей 36-37 Закону України «Про іпотеку». Крім того, позивач, як іпотекодавець, підписанням договору іпотеки від 18 вересня 2008 року надав свою згоду на відчуження майна у позасудовий спосіб шляхом передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателя у випадку неналежного виконання зобов`язань, тому положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» порушено не було.  
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_7 - ОСОБА_2 -просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 607/2843/17 з Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області. 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.
У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачеві. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 серпня 2019 року зазначену справу призначено до розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс», як іпотекодержателем, не було надіслано позивачу, як іпотекодавцю, письмову вимогу про усунення порушення зобов`язання за кредитним договором й докази на підтвердження цього факту товариством не надано, чим порушено права ОСОБА_7 Зазначене є вимогою закону, при дотриманні якої у подальшому нотаріус може вчиняти дії щодо переходу права власності на предмет іпотеки. 
Доводи особи, яка подала відзив 
У вересні 2019 року ТОВ «ФК «Вектор Плюс» подало відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на його законність не впливають. Позивачем оскаржуються виключно дії та рішення державного реєстратора, тому ці вимоги не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства, крім того, позов пред`явлено до неналежного відповідача. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
18 вересня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит                                 у розмірі 40 000 доларів, зі сплатою 12,5 % річних, строком до 18 вересня             2018 року. 
18 вересня 2008 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ОСОБА_8 та ВАТ «Сведбанк» укладено договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавець передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , що належить йому на підставі договору купівлі-продажу квартири від 24 листопада 2007 року. 
28 листопада 2012 року на підставі договору факторингу ВАТ «Сведбанк» відступило, а ТОВ «ФК «Вектор Плюс» прийняло право вимоги, у тому числі за кредитним договором від 18 вересня 2008 рокута договором іпотеки                      від 18 вересня 2008 року, укладеними з ОСОБА_5 і ОСОБА_9 .
Отже, відповідно до положень статей 512-514, 516 ЦК України                                       ТОВ «ФК «Вектор Плюс» набуло право вимоги, як новий кредитор, до ОСОБА_10 і ОСОБА_7 відповідно за кредитним договором               від 18 вересня 2008 рокута договором іпотеки від 18 вересня 2008 року.
У зв`язку з кредитною заборгованістю рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу від 03 липня 2015 року на підставі договору іпотеки, укладеного між ОСОБА_8  та ВАТ «Сведбанк», задоволено вимоги іпотекодержателя шляхом державної реєстрації                           за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» права власності на предмет іпотеки -                    квартиру АДРЕСА_1 . 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга представника ОСОБА_7 - ОСОБА_2 - підлягає задоволенню. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає. 
Можливість і порядок звернення стягнення на предмет іпотеки передбачені, у тому числі, й статтями 35-37 Закону України «Про іпотеку».
Частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку», тут і надалі, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.
Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
Відповідно до частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
Чинним законодавством передбачений порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки, як шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса (у примусовому порядку), так і позасудове (добровільне) врегулювання згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, зокрема й шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.
Судом установлено, що пунктом 12 договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя на звернення стягнення переданого в іпотеку майна у випадках, передбачених договором.
Пунктом 11 договору іпотеки визначено, що звернення стягнення здійснюється іпотекодержателем у випадках, зазначених у підпункті 11 цього договору іпотеки, або у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором, або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим договором, або в інших випадках відповідно до діючого законодавства.
Як передбачено підпунктами 12.1-12.3 пункту 12 цього договору іпотеки, звернення стягнення здійснюється на підставі: або рішення суду, або виконавчого напису нотаріуса, або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, або за договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно до абзацу 2 пункту 11 договору іпотеки при настанні зазначених у абзаці першому пункту 11 договору випадків іпотекодержатель надсилає позичальнику та іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення основного зобов`язання та зобов`язань передбачених цим договором, у не менш ніж тридцяти денний строк, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору. 
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно з частиною третьою статті 10 цього Закону визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.
Частиною першою статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державним реєстратором є, окрім інших, нотаріус.
Згідно з частиною першою статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
За змістом статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.
Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.
Відповідно до пункту 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України 2004 року не врахував, що у наведених правових нормах чітко визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.
Такі висновки щодо застосування вказаних норм права                     відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц (провадження № 14-501 цс 18), від 24 квітня 2019 року у справі                                     № 521/18393/16-ц (провадження № 14-661 цс 18).
У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановивши, що іпотекодержатель ухилився від виконання свого обов`язку, передбаченого як Законом України «Про іпотеку», так і Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, щодо надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, що унеможливило встановлення нотаріусом завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі й шляхом набуття права власності, дійшов правильного висновку про те, що державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» проведена з порушенням положень законодавства.
Доказів про повідомлення іпотекодавця про відступлення прав як за кредитним договором, так і за договором іпотеки матеріали справи не містять. 
Таким чином, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, дійшов законного і обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_11 .
Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 - задовольнити. 
Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 15 серпня 2017 року скасувати, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 травня 2017 року залишити у силі. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова 
 
                                                                                                            Б. І. Гулько
 
                                                                                                            Г. В. Кривцова 
 
                                                                                                            Р. А. Лідовець