Постанова
Іменем України       
                                      
16 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 592/2705/15-ц
провадження № 61-14874св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», Публічне акціонерне товариство «Кредитпромбанк», 
треті особи: ОСОБА_2 , Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Сумської області від 22 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Собини О. І., Криворотенка В. І., Хвостика С. Г.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду до Публічного акціонерного товариства «ДельтаБанк» (далі - АТ «Дельта Банк»), Публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк» (далі - ПАТ «Кредитпромбанк»), треті особи: 
ОСОБА_2 , Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про припинення зобов`язання.
 
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 05 лютого 2009 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» (далі - ВАТ «Кредитпромбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого він отримав 1 000 000,00 грн на термін 
до 11 січня 2021 року. 
 
Вказував на те, що свої зобов`язання за зазначеним вище кредитним договором він виконував належним чином, дотримувався графіку погашення кредитної заборгованості та нарахованих відсотків. 
 
У вересні 2013 року йому стало відомо, що залишок суми кредиту йому необхідно сплачувати на користь АТ «Дельта Банк», проте жодних документів, які підтверджували перехід права вимоги за кредитом до АТ «Дельта Банк», йому надано не було. Разом з тим, з метою уникнення виникнення заборгованості він протягом вересня-жовтня 2013 року сплатив на користь АТ «Дельта Банк» грошові кошти на погашення заборгованості за кретином у загальному розмірі 
56 932,19 грн. 
 
Зазначав, що він неодноразово звертався до АТ «Дельта Банк» з заявами, у яких просив підтвердити своє право вимоги за вказаним вище кредитним договором, не дочекавшись відповіді на які, він припинив здійснення платежів за кредитним договором від 05 лютого 2009 року.
 
У грудні 2014 року він дізнався, що АТ «Дельта Банк» звернувся до нього з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 
876 362,12 грн, з яких: 682 000,00 грн - заборгованість за кредитом та 
194 362,12 грн - заборгованість за відсотками. 
 
Звертав увагу на те, що 09 січня 2015 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір про відступлення права вимоги за договором банківського рахунку фізичної особи від 14 лютого 2009 року, відкритого у ПАТ «Кредитпромбанк» на ім`я останньої. За умовами зазначеного договору позивач набув право вимоги до 
ПАТ «Кредитпромбанк» за зобов`язаннями банку виплатити ОСОБА_2 
40 000,00 доларів США, що станом на дату укладення договору становило еквівалент 635 200,00 грн. Заяву про укладання між ним та ОСОБА_2 договору про відступлення права вимоги ПАТ «Кредитпромбанк» отримав 23 січня 
2015 року.
 
За відсутності підтвердження переходу права вимоги від ПАТ «Кредитпромбанк» до АТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 за зазначеним вище кредитним договором, останній рахує своїм кредитором саме ПАТ «Кредитпромбанк».
 
Посилаючись на наведене та на те, що він набув право вимоги за зобов`язаннями ПАТ «Кредитпромбанк», ОСОБА_1 , з урахуванням уточнення позовних вимог, просив припинити зобов`язання ОСОБА_1 перед ПАТ «Кредитпромбанк» за кредитним договором від 05 лютого 2009 року шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог з дати отримання банком заяви про укладання між ним та ОСОБА_2 договору про відступлення права вимоги - 23 січня 2015 року.
 
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 листопада 2016 року ОСОБА_1 позов задоволено частково. Припинено зобов`язання ОСОБА_1 перед 
ПАТ «Кредипромбанк» за кредитним договором від 05 лютого 2009 року шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 635 200,00 грн з 23 січня 
2015 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, сторонами у якому були ОСОБА_1 та ПАТ «Кредитпромбанк», доказів відсутності зобов`язання за договором банківського рахунку фізичної особи та повернення ПАТ «Кредитпромбанк» коштів в сумі 40 000,00 доларів США на користь ОСОБА_2 суду також не було надано. Посилаючись на наведе, суд першої інстанції дійшов висновку про припинення зобов`язання ОСОБА_1 перед ПАТ «Кредитпромбанк» за кредитним договором шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.
 
Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 22 лютого 2017 року апеляційну скаргу АТ «Дельта Банк» задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , апеляційний суд виходив з того, що на момент укладення договору про  відступлення права вимоги між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кредитний договір та договір банківського рахунку обслуговувались різними банківськими установами, незалежними одна від іншої, і, відповідно до цього проведення зарахування зустрічних однорідних вимог є неможливим.
 
Крім того, у зв`язку із віднесенням ПАТ «Кредитпромбанк» до категорії неплатоспроможних і запровадженням тимчасової адміністрації, процедура повернення коштів, що перебували на поточному рахунку ОСОБА_2 у цьому банку урегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним у цих правовідносинах.
 
Також, апеляційним судом відхилено доводи представника позивача про відсутність належного повідомлення позивача, як боржника про заміну кредитора у кредитному зобов`язанні, оскільки лист-повідомлення про відступлення права вимоги було направлено боржнику за адресою, яка відома була кредитору на день укладення цього договору. 
 
Колегія суддів апеляційного суду звертала увагу на ту обставину, що позивач після отримання відомостей про заміну кредитора у кредитному зобов`язанні, припинив сплату коштів за кредитом на рахунки ПАТ «Кредитпромбанк» і, починаючи з вересня 2013 року, здійснював погашення заборгованості за кредитним договором на користь АТ «Дельта Банк», що свідчить про визнання ним переходу права вимоги за його зобов`язаннями до нового кредитора. 
 
Крім того, апеляційним судом зазначено, що позивач вже звертався із позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу права вимоги, у задоволенні якого було відмовлено рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 лютого 2016 року.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і заперечень
 
У березні 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Сумської області від 22 лютого 2017 року, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
 
Вказує на те, що апеляційний суд безпідставно скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, не звернувши уваги на те, що направлення повідомлення ОСОБА_1 про відступлення ПАТ «Кредитпромбанк» на користь 
АТ «Дельта Банк» права вимоги за його зобов`язаннями за кредитним договором від 05 лютого 2009 року, не є беззаперечним доказом належного повідомлення боржника. Враховуючи те, що він такого повідомлення не отримував, висновки апеляційного суду про обізнаність позивача щодо заміни кредитора у його зобов`язанні ґрунтуються на припущеннях. Факт сплати позивачем на користь 
ПАТ «Дельта Банк» грошових коштів на погашення кредитної заборгованості, також не свідчить про виконання відповідача свого обов`язку щодо повідомлення боржника про зміну кредитора.
 
Крім того, апеляційним судом не надано жодного правового обґрунтування свого рішення про відмову у задоволенні позову. Апеляційний суд, погоджуючись з доводами апеляційної скарги не навів норм права, якими обґрунтовані неможливість зарахування зустрічних однорідних вимог.
 
У квітні 2017 року АТ «Дельта Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у яких, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, а також законність рішення апеляційного суду, просило касаційну скаргу відхилити, а рішення апеляційного суду залишити без змін.
 
Звертало увагу на те, що про відступлення ПАТ «Кредитпромбанк» на користь 
АТ «Дельта Банк» право вимоги за зобов`язаннями ОСОБА_1 за договором 
від 05 лютого 2009 року, останнього було повідомлено шляхом направлення листа на адресу, яка була зазначена у кредитному договорі. Доказів того, що відповідачам було відомо про зміну позивачем місця проживання, матеріали справи не містять. При цьому, беззаперечним доказом визнання ОСОБА_1 кредитором саме АТ «Дельта Банк» є його чергові платежі за спірним кредитним договором здійснені ним через касу Сумського відділення АТ «Дельта Банк» у вересні, жовтні та листопаді 2013 року, а тому, укладаючи договір про відступлення право вимоги з ОСОБА_2 у січні 2015 року, ОСОБА_1 був обізнаний про те, що кредитний договір та договір банківського рахунку обслуговувались різними банківськими установами.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.
У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 
2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
 
Судами встановлено, що 05 лютого 2009 року між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк», та ОСОБА_1 було 
укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_1 було відкрито невідновлювальну кредитну лінію у національній валюті України в межах загальної суми 1 000 000,00 грн, на термін до 11 січня 2021 року.
 
Згідно з договором купівлі-продажу права вимоги від 26 червня 2013 року, укладеним між ПАТ «Кредитпромбанк» та АТ «Дельта Банк» права та обов`язки кредитора за кредитним договором від 05 лютого 2009 року, укладеним між 
ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 , було передано АТ «Дельта Банк». Позивача було повідомлено про відступлення права вимоги шляхом направлення повідомленняза адресою, зазначеною в кредитному договорі. 
 
У зв`язку з заміною кредитора у зобов`язанні позивач, починаючи з вересня 
2013 року, здійснював погашення кредиту на користь АТ «Дельта Банк». За період з вересня 2013 року до жовтня 2014 року позивач сплатив на користь АТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 05 лютого 2009 року у розмірі 
56 932,19 грн, а з листопада 2014 року припинив здійснення погашення кредитної заборгованості.
 
Також судами встановлено, що 14 жовтня 2009 року між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір банківського рахунку фізичної особи і цього ж дня внесено на рахунок кошти у розмірі 40 000,00 доларів США, що підтверджується платіжною квитанцією.
 
19 січня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір відступлення права вимоги, згідно з умовами якого на користь ОСОБА_1 було передано право вимоги щодо повернення ПАТ «Кредитпромбанк» суми вкладу у розмірі 40 000,00 доларів США за договором банківського рахунку фізичної особи від 14 жовтня 2009 року, строк виконання якого настав. Станом на дату укладення договору грошовий еквівалент вказаного зобов`язання за офіційним курсом Національного банку України становив 635 200,00 грн.
 
Про укладання договору про відступлення права вимоги від 19 січня 2015 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повідомили відповідачів, направивши на їх адреси відповідні заяви, яку ПАТ «Кредитпромбанк» отримало 22 січня 2015 року, а 
АТ «Дельта Банк» - 23 січня 2015 року.
 
Заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог було відхилено 
ПАТ «Кредитпромбанк» з підстав відсутності нотаріально посвідченої заяви (повідомлення) про засвідчення факту добровільного відступлення права вимоги та засвідченої підписом третьої особи копії договору про відступлення права вимоги.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Згідно з частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Частиною третьою статті 510 ЦК України встановлено, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.
 
Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, зарахуванням (стаття 601 ЦК України).
 
Відповідно до статті 606 ЦК України зобов`язання припиняється поєднанням боржника і кредитора в одній особі. Зазначена підстава припинення цивільно-правового зобов`язання  відноситься до групи підстав, що не належать до правочинів і не залежать від волі сторін. 
 
Поєднання (збіг) боржника і кредитора в одній особі має місце у разі, коли до сторони, яка є боржником, переходить відповідно до будь-якої зазначеної в законі підстави зобов`язання іншої особи, за яким ця особа є кредитором щодо боржника, і навпаки. Поєднання боржника і кредитора в одній особі може відбуватись для юридичних осіб - при реорганізації шляхом злиття або приєднання юридичних осіб, пов`язаних між собою взаємним зобов`язанням; для фізичних осіб - при спадковому правонаступництві в разі переходу майна кредитора до боржника і навпаки.  Отже, при такому поєднанні боржника і кредитора (двох суб`єктів) один із цих суб`єктів правовідносин повинен зникнути, у зв`язку з цим і припиняється зобов`язання.
 
Ураховуючи наведене, стаття 606 ЦК України повинна застосовуватися судом до правовідносин у разі, коли до сторони, яка є боржником, переходить зобов`язання іншої особи відповідно до будь-якої підстави, зазначеної в законі, та якщо при цьому один із суб`єктів правовідношення у зв`язку з обставинами, зазначеними в законі, зникає і з двох самостійних суб`єктів залишається (утворюється) один, в якому поєднується боржник і кредитор. Саме в такому разі підстава припинення цивільно-правового зобов`язання не залежатиме від волі сторін.
 
Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним в постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-43цс15, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 757/31762/14-ц (провадження № 14-662цс18).
 
Згідно зі статтею 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Установивши, що на час укладання між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору про відступлення права вимоги щодо повернення ПАТ «Кредитпромбанк» суми вкладу у розмірі 40 000,00 доларів США за договором банківського рахунку фізичної особи, ОСОБА_1 вже не був боржником ПАТ «Кредитпромбанк», апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову щодо припинення зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.
 
Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 не отримував повідомлення 
ПАТ «Кредитпромбанк» щодо відступлення ним права вимоги за кредитним договором від 05 лютого 2009 року на користь АТ «Дельта Банк» не можуть бути підставою для скасування рішення апеляційного суду, оскільки відповідальність неотримання боржником такої вимоги лежить виключно на ньому. Відповідачі направляли повідомлення про набуття АТ «Дельта Банк» статусу кредитора у зобов`язаннях за кредитним договором від 05 лютого 2009 року на адресу боржника, яка була зазначена ним під час укладання кредитного договору.
 
Ці доводи також не можуть бути підставою для сумніву у правильності висновків апеляційного суду, оскільки ОСОБА_1 , здійснюючи погашення кредиту на рахунки АТ «Делта Банк» протягом певного періоду часу, визнавав його своїм кредитором у зобов`язанні.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо встановлених обставин справи. Проте згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Розглядаючи зазначений позов, суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, врахувавши, що кредитний договір та договір банківського рахунку обслуговувались різними банківськими установами, ухвалив законне й обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову про зарахування зустрічних однорідних вимог, яке відповідає нормам матеріального та процесуального права.
 
Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду Сумської області від 22 лютого 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | І. Ю. Гулейков
| О. В. Ступак
| Г. І. Усик