Постанова
іменем України 
31 жовтня 2019 року
м. Київ
справа № 235/1997/18
провадження № 51-544км19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,  
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового
засідання                             ОСОБА_4 ,
прокурора                            ОСОБА_5 ,
захисника                            ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Донецького апеляційного суду від 27 листопада 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 22018050000000037, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Російської Федерації, уродженця с. Яропольци Вейделевського району Бєлгородської області Російської Федерації, такого, що судимості не має,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 258-3, ч. 1 ст. 263 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 1 червня 2018 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 258-3, ст. 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без конфіскації майна; за ч. 1 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без конфіскації майна. На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 4 березня по 1 червня 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. 
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 в період часу з 5 лютого по 4 березня 2018 року, перебуваючи на тимчасово непідконтрольній території Донецької області, діючи умисно, за власною ініціативою приймав участь в діяльності терористичної організації «Донецька народна республіка», а також незаконно придбав, носив і зберігав зброю та бойові припаси без передбаченого законом дозволу, за обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку. 
Апеляційний суд задовольнив частково апеляційну скаргу прокурора, вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасував та ухвалив в цій частині новий вирок, яким призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі за ч. 1 ст. 258-3 КК – на строк 8 років без конфіскації майна; за ч. 1 ст. 263 КК – на строк 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначив ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років без конфіскації майна.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити вирок апеляційного суду та призначити ОСОБА_7 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції ч. 1 ст. 258-3 КК. Вказує на те, що апеляційний суд без належного мотивування відхилив ряд обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених засудженим злочинів й дійшов помилкового висновку про безпідставне застосування місцевим судом положень ст. 69 КК при призначенні ОСОБА_7 покарання.
У запереченнях на касаційну скаргу захисника прокурор зазначає про необхідність залишення скарги без задоволення.
Позиції учасників судового провадження
Захисник підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити. Прокурор просив залишити скаргу захисника без задоволення.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального
й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 258-3 та ч. 1 ст. 263 КК у касаційній скарзі захисником не оспорюються.
Доводи щодо суворості призначеного апеляційним судом ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 258-3 КК, яке призначено без застосування положень ст. 69 КК, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Відповідно до вимог ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Водночас згідно із ч. 2 зазначеної норми покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.
Відповідно до вимог ст. 65 КК, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 69 КК України за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції статті Особливої частини цього кодексу.
Відповідно до положень статей 370, 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. 
Суд апеляційної інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався, про що свідчить нижченаведене.
Так, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора, суд апеляційної інстанції не погодився з рішенням районного суду в частині призначення ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 258-3 КК із застосуванням положень ст. 69 КК.
Зокрема, апеляційний суд, ухвалюючи свій вирок у частині призначення  ОСОБА_7 покарання, зазначив, що місцевий суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а також у повній мірі не надав належної оцінки обставинам вчинених кримінальних правопорушень, їх тяжкості та особі засудженого, не врахував значної суспільної та національної небезпеки скоєних злочинів. 
При цьому суд зазначив про безпідставне врахування місцевим судом як обставини, що пом`якшує покарання засудженому – добровільного припинення останнім своїх дій, та як наслідок - щирого каяття у вчиненому.
В обґрунтування такого рішення, суд послався на показання самого ОСОБА_7 надані ним у суді першої інстанції, з яких убачається, що засуджений припинив свої злочинні дії ні через те, що зрозумів, що вони можуть привести до тяжких наслідків, а через конфлікт з керівництвом підрозділу терористичної організації «ДНР», в якому ніс службу. До того ж, після залишення бойових позицій підрозділу, ОСОБА_7 зі зброєю та боєприпасами приблизно тиждень йшов полями поблизу лінії розмежування, одразу не звернувся до правоохоронних органів України з метою припинення своїх злочинних дій, а навпаки переховувався від них та був затриманий військовослужбовцями під час проведення контррозвідувальних заходів в районі с. Новий Труд Покровського району Донецької області 4 березня 2018 року та переданий СБ України. 
З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність у діях ОСОБА_7 добровільної відмови від вчинення злочину та вказав про неможливість врахування зазначеної обставини, як такої, що пом`якшує покарання. Таким чином призначення ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 258-3 КК нижче від найнижчої межі, з урахуванням такої обставини, є неправильним.
Крім того, апеляційний суд звернув увагу на те, що один з вчинених ОСОБА_7 злочинів є особливо тяжким, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років, а обставини його вчинення свідчать про підвищену суспільну та національну небезпеку засудженого. До того ж, сам ОСОБА_7 неодружений, не має неповнолітніх дітей, не навчається, офіційно не працює та не має постійного заробітку, що на думку апеляційного суду свідчить про відсутність у нього стійких соціальних зав`язків. 
Врахувавши всі зазначені обставини в сукупності, апеляційний суд обґрунтовано призначив засудженому  ОСОБА_7 покарання в мінімальних межах санкції ч. 1 ст. 258-3 КК та без конфіскації майна.
Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним та іншими особами нових злочинів. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним статтях 50, 65 КК.
Таким чином, підстав для пом`якшення ОСОБА_7 покарання та застосування вимог ст. 69 КК Судом не встановлено. 
Вирок суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 420 КПК, є законним та обґрунтованим.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчинених злочинів та особі засудженого, підстави для задоволення касаційної скарги захисника відсутні.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Донецького апеляційного суду від 27 листопада 2018 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 – без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                     ОСОБА_3