Постанова
Іменем України
 
12 вересня 2019 року
місто Київ
 
справа № 320/1440/16-ц
провадження № 61-26440св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - Мелітопольська міська державна нотаріальна контора,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 в частині оскарження рішення Апеляційного суду Запорізької області від 13 липня 2017 року у складі колегії суддів: Гончар М. С., Качеткова І. В., Кримської О. М.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
ОСОБА_1 у березні 2016 року звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просив усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач обґрунтовував позов тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його брат ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , на яку 10 вересня 2013 року він отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, як спадкоємець другої черги. ОСОБА_3 за життя зловживав алкогольними напоями, починаючи з жовтня 2012 року знаходився у безпорадному стані, не міг пересуватися, обслуговувати себе. Утриманням та забезпеченням брата до смерті повністю займався він. ОСОБА_2 є сином померлого ОСОБА_3 , участі в утриманні батька не брав, не допомагав з його лікуванням.
Стислий виклад заперечень відповідача
ОСОБА_2 заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , обґрунтовуючи тим, що позивач не довів факт здійснення ним догляду за його померлим батьком. 
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18 січня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Усунуто ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 не виконував покладені на нього обов`язки з утримання свого непрацездатного батька ОСОБА_3 за життя, який в останній період свого життя знаходився у безпорадному стані, а тому суд вважав позов ОСОБА_1 обґрунтованим та таким, що підлягав задоволенню.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 у січні 2017 року звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою на зазначене судове рішення.
ОСОБА_1 у квітні 2017 року та повторно у липні 2017 року звернувся до Апеляційного суду Запорізької області із заявами про залишення його позову без розгляду відповідно до пункту 5 частини першої статті 207 ЦПК України 
(в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року).
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 13 липня 2017 року, постановленою колегією суддів апеляційного суду без виходу до нарадчої кімнати, у задоволенні заяв ОСОБА_1 про залишення без розгляду його позову у цій справі відмовлено.
Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 13 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18 січня 2017 року скасовано. Ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що довідка Комунальної установи «Мелітопольський психіатричний диспансер» від 09 листопада 2016 року 
№ 01-02/1009 не містить інформації про те, що спадкодавець ОСОБА_3 , 1960 року народження, через похилий вік чи хворобу перебував у безпорадному стані та потребував у зв`язку із цим стороннього догляду, будь-якої допомоги тощо. Також апеляційний суд визнав неналежними та недопустимими доказами покази свідків, зазначивши, що вони не підтверджують безпорадного стану ОСОБА_3 
Апеляційний суд також зазначив, що у матеріалах справи відсутні докази про сповіщення ОСОБА_2 про хворобу ОСОБА_3 та у зв`язку з цим прохання його допомогти батькові, зокрема матеріально. Доводи про ухилення ОСОБА_2 від догляду за ОСОБА_3 матеріалами справи також не підтвердилися. Суд першої інстанції не дослідив спадкову справу, заведену після смерті ОСОБА_3 , рішення Апеляційного суду Запорізької області від 23 квітня 2015 року у справі № 320/12613/14, яким визначено ОСОБА_2 додатковий строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв`язку у липні 2017 року, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 13 липня 2017 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 13 липня 2017 року, залишити без розгляду позов ОСОБА_1 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суд неправильно застосував правила пункту 5 частини першої статті 207 та статей 306, 310 ЦПК України 2004 року. Заявник вважає, що на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції він має право як позивач подавати заяву про залишення позову без розгляду, яка підлягає задовленню.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 вересня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 13 липня 2017 року визнано неподаною та повернуто особі, яка її подала.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 в частині оскарження рішення Апеляційного суду Запорізької області від 13 липня 2017 року; витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Зазначену цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України.
За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначеним у статті 213 ЦПК України 2004 року, а касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 
ОСОБА_1 є рідним братом померлого ОСОБА_3 та спадкоємцем другої черги за законом відповідно до положень статті 1262 ЦК України.
Після смерті ОСОБА_3 у порядку спадкування за законом ОСОБА_1 оформив на себе право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 вересня 2013 року, реєстровий № 1-827.
ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги за законом як син спадкодавця ОСОБА_3 . 
Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 23 квітня 2015 року у справі № 320/12613/14 ОСОБА_2 визначений додатковий строк у 3 місяці для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Цим рішенням встановлено, що ОСОБА_2 не знав про смерть батька, його батьки розлучилися ще у 1992 році, відносини не підтримували, він разом із матір`ю виїхав проживати у Донецьку область, де вони мешкали до вересня 2014 року, лише у вересні 2014 року вони повернулися через проведення антитерористичної операції проживати у м. Мелітополь.
ОСОБА_2 з дотриманням встановленого йому зазначеним рішенням тримісячного строку звернувся до нотаріальної контори із заявою від 07 травня 2015 року про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 .
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі 
Верховний Суд в оцінці доводів касаційної скарги врахував, що вони зводяться до порушення апеляційним судом норм процесуального права щодо залишення позову без розгляду за заявою позивача під час апеляційного перегляду справи. 
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо позивач подав заяву про залишення позову без розгляду.
Відповідно до частини третьої статті 208 ЦПК України 2004 року судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що позивач має право на подання заяви про залишення позову без розгляду лише під час розгляду справи судом першої інстанції до ухвалення рішення суду.
У суді апеляційної інстанції справа хоча й розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, проте цей порядок має свої винятки і доповнення, встановлені главою першою «Апеляційне провадження» розділу V «Перегляд судових рішень» ЦПК України 2004 року.
Права особи, яка подала апеляційну скаргу, визначені статтею 300 ЦПК України 2004 року, що надає їй право на доповнення, зміну апеляційної скарги або її відкликання чи відмову від неї.
Статтею 306 ЦПК України 2004 року позивачеві надано право відмовитись від позову, а сторонам укласти мирову угоду.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що на стадії апеляційного розгляду позивачеві не надано права заявляти клопотання про залишення позову без розгляду, таке право він може реалізувати лише під час розгляду справи в суді першої інстанції до постановлення судом рішення.
Такий правовий висновок викладено також у постановах Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 485/1983/15-ц (провадження № 61-1616 св 17), від 30 січня 2019 року у справі № 359/11442/13 
(провадження № 61-19809св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 678/285/16 (провадження № 61-34201св18).
Відповідно до статті 310 ЦПК України 2004 року, якою передбачена можливість закриття провадження у справі та залишення позову без розгляду, позов не може бути залишений без розгляду судом апеляційної інстанції за заявою позивача, оскільки він вже вирішений по суті шляхом ухвалення рішення судом першої інстанції. Позовну заяву на стадії апеляційного розгляду справи можна залишати без розгляду лише у разі встановлення апеляційним судом передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Принцип диспозитивності реалізується сторонами на стадії апеляційного розгляду відповідно до статті 306 ЦПК України 2004 року, згідно з якою в апеляційному суді позивач має право відмовитися від позову, а сторони укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу.
У справі, що переглядається, ОСОБА_1 заяву про залишення позову без розгляду під час розгляду справи судом першої інстанції не подавав, а судом апеляційної інстанції не було встановлено передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції. 
Зважаючи на наведене, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 . Верховний Суд визнає необґрунтованими, а отже, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду підлягає залишенню без змін.
Інших доводів касаційна скарга не містить, а тому відповідно меж розгляду справи касаційним судом, визначених статтею 400 ЦПК України, Верховний Суд не перевіряє законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення з інших підстав.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 в частині оскарження рішення Апеляційного суду Запорізької області від 13 липня 2017 року залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 13 липня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                              С. О. Погрібний

                                                                                                                        А. С. Олійник

                                                                                                                        В. В. Яремко