ПОСТАНОВА
Іменем України

24 жовтня 2019 року 
м. Київ
справа № 580/1328/19
адміністративне провадження № К/9901/18925/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Яковенка М.М.,
суддів: Дашутіна І.В., Шишова О.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Лисянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 14 травня 2019 року (суддя - С.О. Кульчицький) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2019 року (головуючий суддя - А.Ю. Коротких, судді: Н.М. Літвіна, С.М. Сорочко) у справі № 580/1328/19 за позовом ОСОБА_1 до Лисянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області про визнання протиправним дій та скасування постанови,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ.
1. Короткий зміст позовних вимог.
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Лисянського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області    (далі - відповідач ), в якому просив:
- визнати неправомірними дії державного виконавця Лисянського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Колотило С.В.; 
- скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 10.04.2018 року №52833648. 
2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 14 травня 2019 року, яке залишено без змін постаново Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2019 року, позов задоволено.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що державним виконавцем не було здійснено дій з примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за виконавчим листом № 2/694/96/16, а тому позовні вимоги, щодо визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця      Лисянського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Колотило С.В. від 10 квітня 2018 року № 52833648 є обґрунтованими. 
3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень).
У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, вважає їх незаконними та необґрунтованими, а тому просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволені позову. 
В обґрунтування поданої касаційної скарги скаржник вказує на те, що примусове виконання судового рішення розпочинається з моменту прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження. Під час вчинення виконавчих дій виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження було зазначено про стягнення виконавчого збору, що свідчить про обізнаність боржника з обов`язком щодо необхідності його сплати. 
Позивачем відзив на касаційну скаргу не подано, що не перешкоджає її розгляду по суті. 
Скаржником клопотання про розгляд справи за його участі не заявлено.
ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Як установлено судами попередніх інстанцій та підтверджується доказами наявними в матеріалах справи, що 07 листопада 2016 року головним державним виконавцем Лисянського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Колотилом Сергієм Вадимовичем      винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 52833648 на виконання виконавчого листа № 2/694/96/16, виданого Звенигородським районним судом Черкаської області 18 жовтня 2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу на суму 24821,31 грн.
Постановою від 18 листопада 2016 року зупинено виконавче провадження № 52833648, у зв`язку із надходженням ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про зупинення виконавчого провадження до закінчення касаційного провадження у справі.
Постановою Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року      у справі № 2/2311/26/12 рішення судів попередніх інстанцій щодо стягнення з ОСОБА_1 витрат на оплату правової допомоги залишено без змін.
16 листопада 2017 року позивачем сплачено на картковий рахунок ОСОБА_2 борг у сумі 24821,31 грн., а також перераховано на рахунок Лисянського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області борг у сумі 200,00 грн.
10 квітня 2018 року державним виконавцем Лисянського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Колотилом Сергієм Вадимовичем у виконавчому провадженні № 52833648 винесено постанову про стягнення з позивача виконавчого збору у сумі 2482,13 грн., оскільки боржник до відкриття виконавчого провадження заборгованість за виконавчим документом не сплатив.
27 квітня 2018 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 52833648 з підстав, передбаченого п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-УІІІ та прийнято рішення про відокремлення стягнення виконавчого збору в окреме провадження.
03 травня 2018 року державним виконавцем Лисянського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Колотило Сергієм Вадимовичем відкрито виконавче провадження № 56301569 з примусового виконання постанови про стягнення з позивача виконавчого збору у сумі 2482,13 грн.
Не погоджуючись з вищенаведеними обставинами, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин)
4.   Конституція України
Частина 2   статті 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
За приписами частини шостої   статті 43 Конституції України   громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
5.   Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ Набув чинності 05 жовтня 2016 року) в редакції, яка діяла на момент виникнення правовідносин (далі - Закон № 1404-VІІІ).
Згідно з частиною першою статті 1 Закону № 1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
У частині першій статті 5 Закону № 1404-VІІІ зазначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Частиною першою статті 18 Закону № 1404-VІІІ на виконавця покладено обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
За приписами частини п`ятої статті 26 Закону № 1404-VІІІ виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 39 Закону № 1404-VІІІ виконавче провадження підлягає закінченню у разі затвердження (визнання) судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення.
Відповідно до частини другої статті 74 Закону № 1404-VІІІ рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Приписами статей 40, 42 Закону № 1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору, зокрема частиною третьою статті 40 Закону № 1404-VІІІ унормовано, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1 - 4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом. 
Згідно з частиною четвертою статті 42 Закону № 1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
За приписами пунктів 1-6 частини п`ятої статті 27 Закону № 1404-VIII встановлено, що виконавчий збір не стягується:
1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;
2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;
3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень";
4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;
5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;
6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.
Також, частиною дев`ятою статті 27 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Згідно з частинами першою, другою статті 27 Закону № 1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
IV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ.
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 1   статті 341 КАС України, Суд переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2   ст. 341 КАС України).
Здійснюючи правовий аналіз норм наведеного вище Закону № 1404-УІІІ, що регулює питання виконавчого збору Суд зазначає, що цим Законом по суті визначений можливий порядок вирішення цього питання державним виконавцем, що залежить від тих чи інших умов. 
Так, у першому випадку, таке питання вирішується відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону № 1404-УІІІ на стадії прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, з одночасним зазначенням про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
У іншому випадку, таке питання вирішується в порядку встановленому ч. 3  ст. 40 Закону № 1404-VІІІ, а саме постанова про стягнення виконавчого збору у випадку закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом. 
Тобто, Законом чітко визначений правовий порядок винесення відповідних постанов, а саме постанові про стягнення виконавчого збору повинна передувати постанова про закінчення виконавчого провадження. При чому постанова про виконавчий збір приймається не пізніше наступного дня з дня закінчення такого провадження.  
З матеріалів справи вбачається, що на виконанні у Лисянському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Черкаській області перебувало виконавче провадження № 52833648 про примусове виконання виконавчого листа 2/694/96/16, яке закінчене на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-УІІІ у зв`язку з його сплатою позивачем після ухвалення Верховним Судом України постанови про правомірність стягнення такого з позивача на підставі рішення Звенигородського районного суду Черкаської області.
Аналіз наведених обставин справи дає підстави для висновку, що державним виконавцем при винесені постанови про стягнення виконавчого збору не було дотримано ані положень ч. 5 ст. 26 Закону № 1404-УІІІ, ані положень ч. 3 ст. 40 цього ж Закону. Спірна постанова про стягнення виконавчого збору від 10 квітня 2018 року, винесена раніше, ніж постанова про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-УІІ, що суперечить ч. 3 ст. 40 Закону.
Питання стосовно здійснення чи не здійснення дій з примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за виконавчим листом № 2/694/96/16, що визначені як підстави для стягнення виконавчого збору в даному випадку є другорядним, та таким, що не впливають на правові висновки зроблені Судом вище та підстави для визнання такої постанови незаконною. 
Враховуючи викладене, у державного виконавця були відсутні підстави для винесення постанови про стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений в оскаржуваній постанові від 10 квітня 2018 року про стягнення виконавчого збору.
З огляду на викладене, прийняті судові рішення судом першої та апеляційної інстанцій щодо скасування спірної постанови є правильними, обґрунтованими.
Оцінюючи доводи касаційної скарги, колегія суддів виходила з того, що всі обґрунтування сторін були перевірені та проаналізовані судом апеляційної інстанції, зауважень щодо правильності встановлення фактичних обставин справи судами попередніх інстанцій не наведено. Таким, чином підстав для скасування рішень судів першої та      апеляційної інстанцій з прийняттям нового про відмову у задоволенні позовних вимог, колегією суддів не встановлено. Судові рішення не можуть бути скасовані з формальних підстав. 
Відповідно до частин першої - третьої   статті 242 КАС України      рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з пунктом 1 частини 1   статті 349 КАС України   суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Частиною першою   статті 350            КАС України            передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350,   355, 356,   359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Лисянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області залишити без задоволення.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 14 травня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                 М. М. Яковенко

Судді                                                                                                    І. В. Дашутін

                                                                                                    О. О. Шишов