ПОСТАНОВА
Іменем України

24 жовтня 2019 року 
Київ

справа №804/5758/16
адміністративне провадження №К/9901/24477/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого – Кашпур О.В.,
суддів – Радишевської О.Р., Уханенка С.А., 
розглянув у попередньому судовому засіданні в касаційній інстанції адміністративну справу
за позовом  ОСОБА_1 до військової частини – польова пошта НОМЕР_1 , командира військової частини – польова пошта НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 , заступника командира військової частини – польова пошта НОМЕР_1 полковника ОСОБА_3 , першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України генерал-лейтенанта Колесника Ігоря Івановича про визнання незаконними дій та зобов`язання вчинити певні дії, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2017 року, прийняту в складі колегії суддів: головуючого Іванова С.М., суддів Панченко О.М.,   Чередниченка В.Є., 
у с т а н о в и в : 
І. Короткий зміст позовних вимог
1. У вересні 2016 року  ОСОБА_1 звернувся з позовом до військової частини – польова пошта НОМЕР_1 , командира військової частини – польова пошта НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 , заступника командира військової частини – польова пошта НОМЕР_1 полковника ОСОБА_3 , першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України генерал-лейтенанта ОСОБА_4 , в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив:
– визнати незаконною бездіяльність командира військової частини – польова пошта НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 щодо неоформлення документів на звільнення ОСОБА_1 з військової служби;
– визнати незаконним і скасувати наказ тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини – польова пошта НОМЕР_1 полковника ОСОБА_3 від      31 травня 2016 року №111 в частині продовження строку контракту ОСОБА_1 від 04 червня 2011 року до оголошення демобілізації та на строк, необхідний для прийняття рішення щодо укладення нового контракту;
– визнати незаконними дії командира військової частини – польова пошта НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 щодо внесення в односторонньому порядку змін у пункт 12 контракту ОСОБА_1  від 04 червня 2011 року;
– зобов`язати військову частину – польова пошта НОМЕР_1 та командира військової частини – польова пошта НОМЕР_1 оформити документи на звільнення ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту від 04 червня 2011 року і передати їх на розгляд по команді першому заступнику начальника Генерального штабу Збройних Сил України;
– зобов`язати першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України звільнити ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту від 04 червня 2011 року.
2. Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 04 червня 2011 року уклав з Міністерством оборони України в особі командувача Сухопутних військ Збройних Сил України контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на п`ять років. До закінчення спливу строку контракту позивач подав командуванню військової частини – польова пошта НОМЕР_1 рапорт про підготовку документів для звільнення його з військової служби з 01 серпня 2016 року у зв`язку із закінченням строку контракту. Проте 07 липня 2016 року він отримав відповідь від командира військової частини – польова пошта НОМЕР_1 з відмовою у звільненні з лав Збройних Сил України з посиланням на Указ Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року №303/2014, норми Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року №3543-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі – Закон            №3543-XII), Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від                   25 березня 1992 року №2232-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі – Закон №2232-XII) та Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі – Положення №1153/2008), яку позивач уважає неправомірною. Також ОСОБА_1 зазначає, що йому стало відомо про те, що 31 травня 2016 року тимчасово виконуючим обов`язки командира військової частини – польова пошта НОМЕР_1 полковником ОСОБА_3 видано наказ №111, яким продовжено дію контракту позивача від 04 червня 2011 року понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації та на строк, необхідний для прийняття рішення щодо укладення нового контракту, з яким його ознайомлено не було. ОСОБА_1 уважає зазначені рішення та дії відповідачів незаконними. Вказує, що згоди на продовження військової служби він не давав, додаткові угоди про продовження служби за контрактом на новий строк не підписував, а також посилається на те, що на момент закінчення строку контракту               (01 серпня 2016 року) в Україні не існувало особливого періоду, який би перешкоджав звільненню позивача.
ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
3. Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2016 року позов задоволено. Визнано протиправним і скасовано рішення командира військової частини – польова пошта НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 , яке оформлене листом від 07 липня 2016 року №4066, про відмову в оформленні документів на звільнення ОСОБА_1 з військової служби. Визнано протиправним і скасовано наказ тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини – польова пошта НОМЕР_1 полковника ОСОБА_3 від 31 травня 2016 року №111 в частині продовження строку контракту ОСОБА_1 від 04 червня 2011 року до оголошення демобілізації та на строк, необхідний для прийняття рішення щодо укладення нового контракту. Визнано незаконними дії командира військової частини – польова пошта НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 щодо внесення в односторонньому порядку змін у пункт 12 контракту ОСОБА_1  від 04 червня 2011 року. Зобов`язано військову частину – польова пошта НОМЕР_1 оформити документи на звільнення  ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту від 04 червня 2011 року та передати їх на розгляд по команді першому заступнику начальника Генерального штабу Збройних Сил України. Зобов`язано першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України звільнити ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту від 04 червня 2011 року. 
4. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у спірний період в Україні воєнний час не оголошувався, а тому відсутні підстави для вирішення питання про переведення економіки, органів влади, юридичних осіб та військових формувань в умови мирного стану (часу), а саме – демобілізації. З рапортом про звільнення у зв`язку із закінченням строку контракту від 04 червня 2011 року позивач звернувся 23 червня 2016 року, тобто після закінчення особливого періоду в Україні, який діяв до 22 серпня 2015 року, а тому у відповідача були відсутні правові підстави для продовження строку контракту від 04 червня 2011 року та відмови у звільненні ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку із припиненням цього контракту. Також суд першої інстанції послався на те, що внесення змін чи доповнень до контракту не може здійснюватися в односторонньому порядку, а лише за згодою сторін, чого відповідачами не дотримано. 
5. Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від                     13 липня 2017 року апеляційні скарги Генерального штабу Збройних Сил України, військової частини – польова пошта НОМЕР_1 , командира військової частини – польова пошта НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 задоволено. Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2016 року скасовано та прийнято нову, якою в задоволенні позову відмовлено.
6. Суд апеляційної інстанції виходив з того, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим у справі обставинам, а рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про правомірність оспорюваних дій та рішень відповідачів, вказуючи на те, що закінчення строку контракту є підставою для його розірвання в тому випадку, якщо не було виявлено бажання військовослужбовця укласти новий контракт, при цьому в односторонньому порядку продовження строку контракту на проходження військової служби понад встановлений контрактом строк можливе лише виключно у разі настання особливого періоду, який настає з моменту оголошення мобілізації, яку в Україні оголошено Указами Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року №303/2014, 06 травня 2014 року №454/2014, 21 липня                  2014 року №607/2014 та 14 січня 2015 року №15/2015. На момент закінчення строку контракту позивача діяв особливий період, а тому відповідно до вимог Закону №2232-XII дія цього контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації. Також суд апеляційної інстанції встановив, що           ОСОБА_1 до жодної з категорій осіб, визначених частиною восьмою статті               26 Закону №2232-ХІІ, якою встановлені виключні випадки, у яких військовослужбовці звільняються під час дії особливого періоду з військової служби, не належить. 
ІІІ. Короткий зміст вимог касаційної скарги
7. Не погоджуючись із постановою суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення цим судом норм права, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2017 року та прийняти нову, якою позов задовольнити повністю. 
8. Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є незаконною та необґрунтованою, оскільки при її постановленні суд дійшов необґрунтованого висновку про те, що на момент закінчення строку контракту позивача (01 серпня 2016 року) в Україні діяв особливий період, який, на думку скаржника, закінчився ще 22 серпня 2015 року. Також ОСОБА_1 указує на те, що прийняті у 2014-2016 роках до Закону №2232-XII зміни повністю протирічать умовам контракту від 04 червня 2011 року, яким визначено його дію на п`ять років, і навіть наявність особливого періоду не дає право відповідачам вносити зміни в контракт, укладений в 2011 року, без згоди позивача.  
IV. Позиція інших учасників справи
9. Від військової частини – польова пошта НОМЕР_1 надійшло письмове заперечення на касаційну скаргу з проханням залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2017 року – без змін, оскільки вона прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права. 
V. Рух справи у суді касаційної інстанції
10. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
11. 15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі – КАС України) викладено у новій редакції.
12. За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
13. Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
14. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 16 лютого 2018 року касаційну скаргу передано для розгляду до Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду.
15. За результатом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 31 травня 2019 року касаційну скаргу передано для розгляду колегії суддів Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду: Кашпур О.В. (суддя-доповідач, головуючий суддя), Радишевській О.Р., Уханенку С.А., яку ухвалою від           12 серпня 2019 року прийнято до провадження. 
16. Ухвалою Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду в попередньому судовому засіданні на 24 жовтня 2019 року.  
VI. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій
17. 04 червня 2011 року між позивачем та Міністерством оборони України в особі командувача Сухопутних військ Збройних Сил України укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на п`ять років.
18. Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 01 серпня 2011 року №163 позивач з 01 серпня 2011 року був зарахований до списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.  
19. 27 липня 2015 року військова частина НОМЕР_2 була перейменована на військову частину – польова пошта НОМЕР_1 .
20. 23 червня 2016 року ОСОБА_1 подав командиру військової частини – польова пошта НОМЕР_1 рапорт про звільнення його з військової служби з 01 серпня 2016 року у зв`язку із закінченням строку контракту від 04 червня 2011 року. 
21. Листом від 07 липня 2016 року командир військової частини – польова пошта НОМЕР_1 полковник ОСОБА_2 повідомив ОСОБА_1 про те, що у командування військової частини на цей час відсутні правові підстави для оформлення документів на звільнення його з військової служби у зв`язку із закінчення строку контракту, оскільки в Україні триває особливий період і позивач не підлягає звільненню зі служби до його закінчення. Крім того, 31 травня 2016 року тимчасово виконуючим обов`язки командира військової частини – польова пошта НОМЕР_1 полковником ОСОБА_3 видано наказ №111, яким позивачеві з 01 серпня 2016 року продовжено строк контракту про проходження військової служби до оголошення демобілізації та на строк, необхідний для прийняття рішення щодо укладення нового контракту.
VІІ. Джерела права й акти їх застосування
22. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
23. Згідно зі статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
24. Частиною першою статті 2 Закону №2232-XII обумовлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
25. Згідно з частиною шостою статті 2 Закону №2232-XII до видів військової служби належить, серед іншого, військова служба за контрактом.
26. Відповідно до частини першої статті 4 Закону №2232-XII Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом призову громадян України на військову службу та прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
27. Згідно з частиною першою статті 19 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.
28. Статтею 26 Закону №2232-XII обумовлено порядок та підстави звільнення з військової служби.
29. Згідно з пунктом «б» частини другої вказаної статті Закону №2232-XII звільнення зі служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, проводиться на підставах, передбачених частиною шостою, з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті. 
30. За змістом пункту «а» частини шостої статті 26 Закону №2232-XII контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.
31. Водночас відповідно до частини третьої, пункту 2 частини дев`ятої статті                   23 Закону №2232-XII, яка визначає строки військової служби, для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. Для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час       дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на строк шість місяців. У разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково. У разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.

32. Згідно з підпунктом 2 пункту 252 Положення №1153/2008 (у редакції Указу Президента України від 14 липня 2015 року №417/2015) у разі оголошення мобілізації і настання особливого періоду військовослужбовці Збройних Сил України звільненню не підлягають та продовжують проходити військову службу понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 Закону №2232-XII.
33. Частина восьма статті 26 Закону №2232-XII передбачає обставини звільнення військовослужбовців з військової служби під час дії особливого періоду (пункт 1), під час воєнного стану (пункт 2) та після прийняття рішення про демобілізацію (пункт 3). Так, відповідно до частини восьмої статті 26 Закону №2232-XII під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці: 1) з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини: а) жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу; б) за станом здоров`я – на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу; в) у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку; г) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання; ґ) через такі сімейні обставини або інші поважні причини: виховання матір`ю (батьком) – військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері); утримання жінкою (чоловіком) – військовослужбовцем повнолітньої дитини віком до 23 років, яка є інвалідом I чи II групи, якщо вона (він) не висловила (не висловив) бажання продовжувати військову службу; необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років; наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років; утримання жінкою (чоловіком) – військовослужбовцем дитини – інваліда підгрупи А віком до 18 років, якщо вона (він) не висловила (не висловив) бажання продовжувати військову службу; д) у зв`язку з проведенням організаційних заходів у порядку, визначеному Генеральним штабом Збройних Сил України, за умови завершення виконання визначених завдань; е) через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і старшинського (крім прапорщиків, старших прапорщиків, мічманів, старших мічманів) складу у разі невиконання службових обов`язків;                  є) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки, визначені рішенням Президента України; ж) які вислужили строк військової служби за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону; з) які досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду; Військовослужбовці також можуть бути звільнені з військової служби з підстав, передбачених пунктами «в», «г», «е», «є», «и» частини шостої та пунктами «в», «г», «е», «є» частини сьомої цієї статті; Також з військової служби звільняються військовослужбовці, які є студентами, аспірантами чи докторантами денної форми навчання та були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Такі особи можуть продовжувати військову службу, якщо вони виявили таке бажання. 
34. У абзаці 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня                1991 року №1932-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що особливий період – період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
35. Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі – підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає Закон №3543-XII.
36. Згідно з абзацами четвертим – шостим статті 1 Закону №3543-XII мобілізація – комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту – на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. 
37. Особливий період – період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
38. Демобілізація – комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту – на організацію і штати мирного часу. 
39. Відповідно до абзацу четвертого статті 1 Закону №3543-XII завданням мобілізації є, зокрема здійснення комплексу заходів, спрямованих на переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту – на організацію і штати воєнного часу.
VІІІ. Позиція Верховного Суду
40. Часткову мобілізацію в Україні оголошено та проведено у декілька етапів, зокрема: Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року №303/2014 – починаючи з 18 березня 2014 року по 01 травня 2014 року; Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 06 травня 2014 року №454/2014 – починаючи з 07 травня 2014 року по 20 червня 2014 року; Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 21 липня 2014 року №607/2014 – починаючи з 24 липня 2014 року по 06 вересня 2014 року; Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14 січня 2015 року №15/2015 – починаючи з 20 січня 2015 року у три черги протягом 210 діб по 17 серпня 2015 року.
41. Тобто, саме з періоду оголошення Президентом України часткової мобілізації          (17 березня 2014 року) відповідно до положень Закону №3543-XII законодавець пов`язує настання особливого періоду. При цьому сама мобілізація не вичерпує завдань особливого періоду, а лише розпочинає його дію. Закінчення періоду мобілізації, у свою чергу, не є самостійною підставою для припинення особливого періоду та в проміжках між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся.
42. Аналіз змісту визначених статтею 1 Закону №3543-XII понять мобілізації, демобілізації та особливого періоду дає підстави для висновку, що закінчення особливого періоду пов`язане із прийняттям Президентом України рішення про порядок і терміни проведення демобілізації як комплексу дій, направлених на усунення наслідків мобілізації. Це безпосередньо випливає із визначеного законом поняття демобілізації, як комплексу заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України.
43. Настання особливого періоду законодавець пов`язує із моментом оголошення рішення про мобілізацію (загальну чи часткову) або з моментом введення в державі воєнного стану, які є самостійними підставами виникнення та існування особливого періоду, а закінчення особливого періоду пов`язує із закінченням мобілізації або припиненням воєнного часу і частково періоду після закінчення воєнних дій. Період мобілізації закінчується прийняттям Президентом України окремого рішення про демобілізацію. Помилковим є ототожнення рішення про строк проведення мобілізації (призову) громадян на військову службу із періодом мобілізації, вжитим у статті 1 Закону №3543-XII.
44. Видані протягом 2014-2015 років Укази Президента України «Про часткову мобілізацію» встановлюють саме строки проведення мобілізації (призову) громадян на військову службу, а не період мобілізації у розумінні Закону №3543-XII.
45. Відповідно, закінчення встановлених Указами Президента України «Про часткову мобілізацію» строків призову громадян на військову службу не тягне закінчення чи переривання періоду мобілізації і, як наслідок, закінчення дії особливого періоду та не є підставою для закінчення дії контракту.
46. Так, в умовах триваючого воєнного конфлікту законодавець встановив певні обмеження щодо звільнення військовослужбовців, які проходять службу за контрактом. Зокрема таким обмеженням є продовження дії контракту на період до оголошення демобілізації.
47. Таким чином, під час дії особливого періоду звільнення з військової служби військовослужбовців у зв`язку із закінченням строку контракту, не передбачено.
48. Станом на момент подання позивачем рапорту про звільнення у зв`язку із закінченням строку контракту (23 червня 2016 року) та закінчення строку контракту (01 серпня 2016 року) в Україні діяв особливий період. Рішення про оголошення демобілізації військовослужбовців, які проходять службу за контрактом, Президентом України не приймалося. 
49. Крім того, укази Президента України, які позивач вважає указами щодо демобілізації, не можуть розглядатися як такі, що завершують дію особливого періоду та не є підставою для закінчення дії контракту.
50. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема від 23 вересня 2019 року у справі №823/1095/16 та 26 вересня 2019 року у справі №802/1581/16-а.
51. Водночас судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 не належить до жодної із категорій осіб, визначених частиною восьмою статті 26 Закону           №2232-XII, що виключає можливість його звільнення з військової служби в особливий період.
52. З огляду на викладене, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що у відповідачів були відсутні підстави для звільнення ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту, вони діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством.
53. Доводи, які містяться в касаційній скарзі, висновків суду апеляційної інстанції та встановлених обставин справи не спростовують.
54. Стосовно посилань скаржника на порушення оспорюваними діями та рішеннями його прав, гарантованих Конституцією України, Верховний Суд зазначає про те, що в контексті ситуації, що склалася в країні на момент виникнення спірних правовідносин, продовження строку контракту про проходження позивачем військової служби в умовах особливого періоду зумовлено необхідністю захисту національної безпеки та територіальної цілісності держави, а тому такі дії відповідачів є співрозмірними з цінностями правової держави, що охороняються Конституцією та законами України.  
55. Відповідно до статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суди першої    та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. Не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.
56. За таких обставин, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції – без змін.
IХ. Судові витрати
57. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду
п о с т а н о в и в :
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
2. Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2017 року у справі №804/5758/16 залишити без змін.
3. Судові витрати не розподіляються.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий:                                                                                О. В. Кашпур 
Судді:                                                                                           О. Р. Радишевська
                                                                                                    С. А. Уханенко