Постанова
іменем України 
12 листопада 2019 року 
м. Київ
справа № 273/257/18 
провадження № 51-389км19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції:
засудженої                                                 ОСОБА_6 та
захисника                                                   ОСОБА_7 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 24 жовтня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017060110000400, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки та жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої, 
у вчиненні злочину, передбаченого ст. 128 Кримінального кодексу України 
(далі – КК). 
 
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Баранівського районного суду Житомирської області від 9 серпня 2018 року ОСОБА_6 засуджено за ст. 128 КК до покарання у виді 200 годин громадських робіт.
Цим же вироком ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_8 14 585 грн 83 коп. на відшкодування матеріальної шкоди.
Крім того, вирішено питання щодо речового доказу.
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 24 жовтня 2018 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишено без змін.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватою в тому, що вона 24 листопада 2017 року приблизно о 14-ій год 00 хв., перебуваючи на території власного домогосподарства, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на ґрунті особистих неприязних відносин під час конфлікту з ОСОБА_8 , не маючи наміру на заподіяння тілесних ушкоджень, через необережність, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинна була і могла їх передбачити, відштовхнула потерпілу обома руками від себе, внаслідок чого ОСОБА_8 , не втримавши рівноваги, впала та вдарилася лівою стегновою частиною ноги об затверділу нерівну поверхню землі.
Внаслідок падіння з висоти власного росту ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому лівої стегнової кістки, що належить до тілесних ушкоджень середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.
 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що протокол проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_9 є недопустимим доказом, оскільки зазначена слідча (розшукова) дія проводилась не в тому місці, де було вчинено злочин; до того ж показаннями, які свідок надав у ході її проведення, суд обґрунтував свої висновки у вироку, чим порушив вимоги ст. 23 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК). Посилається на порушення права ОСОБА_6 на захист, яке вбачає у невиконанні вимог ст. 290 КПК та невідкритті стороні захисту речового доказу – відомостей, що містились у медичних картах потерпілої. Вказує на те, що експерта не було попереджено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку та порушено право його підзахисної бути присутньою під час проведення експертиз. Вважає, що всупереч вимогам ст. ст. 370, 419 КПК апеляційний суд не навів переконливих мотивів, з яких визнав необґрунтованими доводи апеляційної скарги, при цьому лише перерахував докази, наведені у вироку, але оцінки їм не надав.
 
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважав касаційну скаргу захисника необґрунтованою та просив залишити її без задоволення.
 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_5 , засудженої ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 , які просили задовольнити касаційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції, як зазначено у ст. 438 КПК, є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412–414 цього Кодексу. 
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у спричиненні потерпілій необережного середньої тяжкості тілесного ушкодження ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин та підтверджений доказами, які досліджено та оцінено за критеріями, визначеними ч.  1 ст. 94 КПК. 
Обґрунтовуючи винуватість ОСОБА_6 у вчиненні вказаного злочину, суд у вироку послався на показання потерпілої ОСОБА_8 про те, що в листопаді 2017 року вона прийшла до ОСОБА_6 додому, аби з`ясувати, чому та її обзиває. Однак ОСОБА_6 вхопила її за куртку однією рукою, а іншою за плече та штовхнула, внаслідок чого вона впала, відчувши різкий біль у лівій нозі.
Указані показання суд визнав достовірними, зазначивши, що вони підтверджуються іншими доказами, безпосередньо дослідженими в судовому засіданні, зокрема, показаннями свідка ОСОБА_9 , яка була очевидцем події та зазначила, що ОСОБА_6 , схопивши її матір за плече, штовхнула, від чого потерпіла впала; показаннями свідка ОСОБА_10 , даними, що містяться у протоколі проведення слідчого експерименту, під час якого свідок ОСОБА_9 відтворила обставини вчиненого ОСОБА_6 злочину щодо потерпілої; висновках експерта, згідно з якими у ОСОБА_8 виявлено середньої тяжкості тілесне ушкодження за ознакою тривалого розладу здоров`я у вигляді закритого перелому лівої стегнової кістки, яке могло утворитися 24 листопада 2017 року при падінні на тверду поверхню з ударом об неї ділянкою вертлюга стегнової кістки, не виключена можливість його утворення за обставин, вказаних свідком ОСОБА_9 при проведенні слідчого експерименту (падіння на тверду поверхню на ділянку лівого стегна після поштовху).
Таким чином, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, суд правильно встановив обставини кримінального провадження та у відповідності до вимог ст. 374 КПК навів у вироку докази, на підтвердження встановлених обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів. 
Поряд з тим, доводи сторони захисту про те, що слідчий експеримент за участю свідка ОСОБА_9 проводився з порушенням вимог кримінального процесуального закону та про недопустимість відомостей, викладених у висновках експерта, якими встановлено характер, ступінь тяжкості та механізм отриманих потерпілою тілесних ушкоджень, суд належно перевірив та обґрунтовано визнав безпідставними.
При цьому у вироку судом зазначено, що протокол проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_9 є допустимим доказом, оскільки слідчий експеримент проводився в умовах, що були найбільш наближеними та відповідали обстановці під час вчинення злочину.
Крім того, відповідно до ст. 240 КПК слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.
Зі змісту протоколу слідчого експерименту від 21 лютого 2018 року, проведеного за участю свідка ОСОБА_9 у приміщенні її домоволодіння, вбачається, що вказана слідча (розшукова) дія здійснювалася з метою перевірки і уточнення вказаних свідком відомостей про обставини нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 .
Отже, проведення за участю свідка такого різновиду слідчого експерименту, виходячи з положень ст. 240 КПК, не потребувало обов`язкового його проведення на місці злочину.
Також колегія суддів вважає безпідставними доводи захисника про те, що суд послався у порушення вимог ст. 23 КПК на показання свідка ОСОБА_9 , надані нею в ході слідчого експерименту, оскільки зі змісту вироку видно, що в ньому відображено лише ті показання свідка ОСОБА_9 , котрі вона давала суду безпосередньо в судовому засіданні.
На спростування доводів сторони захисту про те, що висновки експерта є недопустимими доказами, судом правильно зазначено, що висновок судово-медичної експертизи № 87 та висновки додаткових судово-медичних експертиз №  97 і № 99 містять відомості про те, що експерт ОСОБА_11 був попереджений про відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК за дачу завідомо неправдивого висновку та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Оскільки експертизи проводились експертом в приміщенні Новоград-Волинського міжрайонного відділення бюро судово-медичної експертизи, то роз`яснення йому прав та попередження за ст. 384 КК здійснює керівник експертної установи. А тому доводи захисника ОСОБА_7 про порушення КПК через те, що слідчий, призначаючи судово-медичні експертизи, не попереджав експерта по відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку, є необґрунтованими.
Водночас безпідставними слід визнати доводи захисника про порушення права ОСОБА_6 бути присутньою під час проведення експертиз.
Так, з підстав, передбачених ст. 244 КПК, сторона захисту має право звернутися до слідчого судді з клопотанням про проведення експертизи.
Якщо особа, яка звернулася з клопотанням, доведе наявність цих підстав, слідчий суддя за результатами розгляду клопотання має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.
До ухвали слідчого судді про доручення проведення експертизи включаються запитання, поставлені перед експертом особою, яка звернулася з відповідним клопотанням. Слідчий суддя має право не включити до ухвали запитання, поставлені особою, яка звернулася з відповідним клопотанням, якщо відповіді на них не стосуються кримінального провадження або не мають значення для судового розгляду, обґрунтувавши таке рішення в ухвалі.
Відповідно ж до ч. 3 ст. 223 КПК слідчий, прокурор вживає належних заходів для забезпечення присутності під час проведення слідчої (розшукової) дії осіб, чиї права та законні інтереси можуть бути обмежені або порушені. 
Натомість захисник у касаційній скарзі не зазначає, яким чином могли бути обмежені права  ОСОБА_6 під час проведення експертиз щодо встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень, виявлених у потерпілої.
Також судом перевірялись доводи сторони захисту про невідкриття в порядку ст.  290 КПК відомостей, що містились у медичних картах стаціонарного хворого – ОСОБА_8 , досліджених експертом при проведенні судово-медичних експертиз, та обґрунтовано визнані такими, що не знайшли свого підтвердження, оскільки ОСОБА_6 було ознайомлено з матеріалами розслідування в повному обсязі, про що свідчить її підпис у протоколі про надання доступу до матеріалів досудового розслідування, при цьому жодних зауважень вона не заявляла.
Крім того, як убачається з реєстру матеріалів досудового розслідування, а також змісту вироку, речовим доказом у цьому провадженні було визнано та приєднано до його матеріалів лише алюмінієву тростину (ціпок), який переданий на відповідальне зберігання її власнику, – потерпілій ОСОБА_8 .
Отже, вирок суду відповідає вимогам ст. 370 КПК та є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Дії  ОСОБА_6 за ст. 128 КК кваліфіковано судом правильно, покарання призначено їй з дотриманням вимог ст. 65 КК і є необхідним для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Суд апеляційної інстанції належним чином перевірив доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , надав на них вичерпні відповіді та обґрунтовано відмовив у її задоволенні, зазначивши підстави, з яких апеляційну скаргу визнав необґрунтованою.
При цьому апеляційний суд у судовому засіданні розглянув клопотання захисника про дослідження певних доказів та обґрунтовано відмовив у його задоволенні у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК, згідно з якимиза клопотанням учасників судового провадження він зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.
З огляду на те, що передбачених ч. 3 ст. 404 КПК підстав для повторного дослідження матеріалів провадження захисником наведено не було й апеляційним судом не встановлено, суд апеляційної інстанції обмежився у своїй ухвалі аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих судом першої інстанції. 
Отже, апеляційний розгляд здійснено з дотриманням вимог, передбачених 
ст. ст. 370, 404, 405 КПК. Зміст ухвали апеляційного суду відповідає положенням ст. 419 КПК.
Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для скасування оскарженого судового рішення, колегією суддів не встановлено.
А тому касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441–442 КПК України, Суд
 
у х в а л и в:
Ухвалу Житомирського апеляційного суду від 24 жовтня 2018 року щодо  ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 – без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                           ОСОБА_3