Постанова
Іменем України
 
07 листопада 2019 року
місто Київ
 
справа № 712/9040/15-ц
провадження № 61-29258св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - Державне підприємство «Черкаське будівельно-монтажне управління»,
третя особа - Центральне територіальне управління капітального будівництва Міністерства оборони України,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 червня 2016 року у складі судді Кузьменка В. А. та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 26 липня 2017 року у складі колегії суддів: Ювшина В. І., Гончар Н. І., Сіренка Ю. В.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У серпні 2015 року позивачі звернулися до суду із позовом, у якому просили, з урахуванням уточнених позовних вимог, визнати майнове право ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на квартиру № 5, загальною площею 65, 85 кв. м , у першій черзі 130-ти квартирного житлового будинку на АДРЕСА_3 , та визнати право на отримання квартири у цьому житловому будинку.
Позивачі на обґрунтування своїх вимог посилались на те, що 05 жовтня 2006 року вони уклали договір № 4 на придбання житла - квартири № 5 , загальною площею згідно з проектом АДРЕСА_6 , у порядку дольової участі з Державним підприємством «Черкаське будівельно монтажне управління» (далі - ДП «ЧБМУ»). Відповідно до умов зазначеного договору дольовик сплачує за загальну площу житла, що передається забудовником за договірною ціною, яка складає у розрахунку 2 700, 00 грн за 1 кв. м загальної площі. Загальна сума на момент укладання договору становить 177 795, 00 грн. Свої обов`язки, обумовлені договором, позивачі виконали повністю. У свою чергу, відповідно до умов договору відповідач зобов`язувався збудувати житло на суму коштів, вкладених дольовиком, і передати позивачам квартиру АДРЕСА_7 до 30 червня 2008 року. На момент звернення до суду квартира за умовами договору не передана і відповідачем не визнається право позивачів на цю квартиру.
Стислий виклад заперечень відповідача
Відповідач позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні унаслідок його необґрунтованості.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 червня 2016 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 майнові права на квартиру № 5, загальною площею 65, 85 кв. м , у першій черзі 130-ти квартирного житлового будинку на АДРЕСА_3 , та визнано право на отримання квартири в житловому будинку, який розташований у АДРЕСА_8 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Суд першої інстанції керувався тим, що позивачі виконали всі умови договору, які необхідні і достатні для отримання права вимоги щодо переходу права власності на об`єкт будівництва та набуття майнових прав на цей об`єкт.
Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 26 липня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, додатково зазначивши, що оскільки договір є обов`язковим для виконання сторонами і, враховуючи, що одна із сторін договору ДП «ЧБМУ» безпідставно відмовляється від його виконання, не враховуючи належне виконання позивачами своїх зобов`язань, які витікають із договору, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про необхідність захисту порушених майнових прав позивачів шляхом задоволення заявлених позовних вимог.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
Міністерство оборони України (далі - Міністерство), не погодившись із судовими рішеннями, у серпні 2017 року подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просило рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
Заявник зазначає, що суди дійшли необґрунтованих висновків про доведеність позову, оскільки матеріали справи не містять доказів, що будівництво спірного будинку проводилось із залученням грошових коштів фізичних осіб. ДП «ЧБМУ» не мало право укладати с фізичним чи юридичними особами договори про залучення грошових коштів для будівництва, оскільки договір про спільну забудову від 25 травня 2004 року, укладений між Міністерством та ДП «ЧБМУ», втратив чинність з 07 вересня 2004 року. Судами не взято до уваги, що відповідно до додаткового договору від 25 березня 2009 року до договору генерального підряду власником багатоквартирного будинку є Міністерство. Окрім цього, посилалось на те, що відповідно до рішення суду від 21 вересня 2010 року у справі № 2-446/10 на користь позивачів стягнуто збитки, а тому їх право захищене у відповідний спосіб і звернення до суду із цим позовом є безпідставним.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У наданому відзиві позивачі просили касаційну скаргу залишити без задоволення з підстав її необґрунтованості та безпідставності.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 05 жовтня 2006 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ДП «ЧБМУ» укладено договір № 4 на придбання житла - квартири № 5 , загальною площею згідно з проектом АДРЕСА_6 , у порядку дольової участі з ДП «ЧБМУ». Відповідно до умов зазначеного договору дольовик сплатив загальну площу житла, що передається забудовником за договірною ціною, яка складає з розрахунку 2 700, 00 грн за 1 кв. м загальної площі.
Згідно з квитанціями до прибуткового касового ордеру від 12 жовтня 2006 року № 267 року позивачі сплатили 64 660, 00 грн, до ордеру від 18 жовтня 2006 року № 272 на суму 44 440, 00 грн, до ордеру від 04 грудня 2006 року 68 695, 00 грн. Загальна сплачена сума склала 177 795, 00 грн як дольова участь у будівництві квартири АДРЕСА_7 .
Відповідач відмовляється виконати умови договору та передати у власність позивачів квартиру та не визнає умови договору.
Умовами договору від 05 жовтня 2006 року № 4 на придбання житла в порядку дольової участі встановлено, що позивачі мають право на отримання квартири.
Рішенням Соснівського районного суду Черкаської області від 21 вересня 2010 року у справі № 2-446/10 частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ДП «ЧБМУ» про стягнення матеріальних збитків за несвоєчасне виконання умов договору та стягнуто на користь позивачів у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 352 610, 00 гривень. 
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 травня 2015 року у справі № 712/15084/14-ц ДП «ЧБМУ» відмовлено у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсним та розірвання договору від 05 жовтня 2006 року на придбання житла в порядку дольової участі. Зазначені рішення не скасовані судами вищих інстанцій та набрали законної сили.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема сукупність речей, а також майнові права та обов`язки, при цьому майнові права визнаються речовими правами.
Згідно із частиною другою статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
За положеннями пункту 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 (далі - Порядок), прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до І-ІІІ категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією України та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.
Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За правилом статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
У статті 876 ЦК України передбачено, що власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором.
Відповідно до вимог статті 1 ЦПК України 2004 року завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Аналогічне положення міститься й у статті 2 ЦПК України, згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України 2004 року, стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), закріплено право на справедливий суд.
З огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Концепція «майна» у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі» (Broniowski v. Poland), заява № 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05).
У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути у тому числі «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland), заява № 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності 
заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84).
Установивши під час розгляду справи, що КП «ЧБМУ» не виконало належним чином узятих за договором зобов`язань, хоч позивачі і сплатили пайові внески в повному обсязі, тобто вчинили дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимоги переходу права власності на об`єкт будівництва або набуття майнових прав на цей об`єкт, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано вважали, що є підстави для визнання за позивачами майнових прав на спірну квартиру.
Аналогічні висновки по суті вирішеного спору зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 27 лютого 2019 року у справі 
№ 761/32696/13-ц (провадження № 14-606цс18), від 03 квітня 2019 року у справі № 761/9951/15-ц (провадження № 14-614цс18), від 29 травня 2019 року у справі № 761/20844/13-ц (провадження № 14-146цс19), від 20 березня 2019 року у справі № 761/20612/15-ц (провадження № 14-39цс19), від 11 вересня 2019 року у справі № 1522/16455/12 
(провадження № 14-370цс19).
Посилання заявника на те, що ДП «ЧБМУ» не мало право укладати с фізичним чи юридичними особами договори про залучення грошових коштів для будівництва, оскільки договір про спільну забудову від 25 травня 2004 року, укладений між Міністерством та ДП «ЧБМУ», та на підставі якого укладено угоду між позивачами та відповідачем, втратив чинність з 07 вересня 2004 року, Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки зазначені обставини були предметом дослідження під час розгляду іншої справи № 712/15084/14-ц і рішенням Соснівського районного суду Черкаської області ДП «ЧБМУ» відмовлено у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсним та розірвання договору від 05 жовтня 2006 року. З огляду на положення статті 61 ЦПК України 2004 року зазначене рішення мало преюдиціальне значення для вирішення цієї справи.
Отже, враховуючи, що договір на придбання житла в порядку дольової участі від 05 жовтня 2006 року, укладений між позивачами та відповідачем, у судовому порядку не визнаний недійсним, не розірваний, отже він підлягає виконанню сторонами на передбачених сторонами у ньому умовами.
Доводи касаційної скарги про те, що відповідно до додаткового договору від 25 березня 2009 року до договору генерального підряду власником багатоквартирного будинку є Міністерство, а тому позивачі не мають прав на оспорюване майно, Верховний Суд також визнає необґрунтованими, оскільки зазначений договір укладений вже після укладення з позивачами договору на придбання житла в порядку дольової участі від 05 жовтня 2006 року.
Умови договорів, укладених у подальшому між відповідачем та третьою особою, не можуть спричинити припинення прав позивачів за договором, правомірно укладеним попередньо з відповідачем.
В оцінці доводів касаційної скарги Верховним Судом також враховано положення частини першої статті 622 ЦК України, відповідно до якого боржник, який сплатив неустойку і відшкодував збитки, завдані порушенням зобов`язання, не звільняється від обов`язку виконати зобов`язання в натурі, якщо інше не встановлено договором або законом.
Таким чином, доводи заявника про, те що відповідно до рішення від 21 вересня 2010 року у справі № 2-446/10 на користь позивачів стягнуто збитки за невиконання відповідачем умов договору на придбання житла в порядку дольової участі від 05 жовтня 2006 року, а тому цей позов заявлений як безпідставний, є необґрунтованими.
Окрім цього, судами встановлено, що зазначене рішення не виконано, кошти за ним на користь позивачів не стягнуто, а щодо відповідача порушено справу про банкрутство.
Доводи касаційної скарги про те, що матеріали справи не містять доказів, що будівництво спірного будинку проводилось із залученням грошових коштів позивачів фактично зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України 
«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію та практику далі - ЄСПЛ як джерело права.
ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).
Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 26 липня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                  С. О. Погрібний

                                                                                                            А. С. Олійник

                                                                                                            В. В. Яремко