Постанова                                          
Іменем України
 
06 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 761/27378/14-ц
провадження № 61-31196св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Усика Г. І.(суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Яремка В. В., 
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 квітня 2017 рокуу складі судді Заришняк Г. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк», банк) звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
У червні 2015 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ «Дельта Банк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2017 року зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним залишено без розгляду.
 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 закрито.
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 19 жовтня 2007 року № 1370/ФКВ-07 у розмірі 21 674,71 грн, яка станом на 12 березня 2014 року за курсом Національного банку України (далі - НБУ) складає 2 331,24 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 18 500,17 грн, що еквівалентно 1 989,80 доларам США, заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом - 1 237,50 грн, що еквівалентно 133,10 доларам США, заборгованість зі сплати комісії - 1 937,05 грн, що еквівалентно 208,34 доларам США.  
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
 
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 24 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2017 року залишено без руху у зв`язку з несплатою судового збору, надано строк для усунення зазначених недоліків протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали.
 
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто заявнику.
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що заявник у визначений судом строк не виконав вимоги ухвали суду про усунення недоліків. Посилання заявника на те, що він не повинен сплачувати судовий збір, оскільки такий збір не передбачений Конституцією України, так як не входить до переліку обов`язкових платежів і зборів, встановлених Конституцією України, є неспроможними, оскільки частиною першою статті 3 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір справляється, зокрема: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної скарги на судові рішення.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи 
 
У травні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій заявник просив скасувати ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 квітня 2017 року та передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
 
Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що Закон України «Про судовий збір» не набрав чинності, оскільки не був підписаний та опублікований чинним Президентом України, який би вступив на посаду Президента України у порядку, передбаченому статтею 104 Конституції України. Ураховуючи наведене та те, що суди загальної юрисдикції фінансуються з Державного бюджету України, сплата судового збору не є обов`язковою, і такий збір не передбачений чинним законодавством України.
 
У серпні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшли заперечення на касаційну скаргу від ПАТ «Дельта Банк», у якому банк зазначав, що апеляційний суд обгрунтовано повернув апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ухвалив законне судове рішення, підстави для його скасування відсутні.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за касаційною скаргою на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 квітня 2017 року, відкрито касаційне провадження та витребувано справу з місцевого суду. 
 
Згідно з статтею 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
 
30 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Згідно з частиною третьою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Висновки Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування
 
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. 
 
У Законі України «Про захист прав споживачів» не визначено вичерпного переліку правових відносин, на які поширюється його дія, втім з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та виходячи з демократичних принципів цивільного судочинства і наявності в цивільних правовідносинах такої слабкої сторони, як фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо.
 
Ураховуючи, що Законом України «Про захист прав споживачів» регулюються відносини між споживачами товарів і послуг та продавцями товарів і послуг, а також визначається механізм захисту прав споживачів товарів і послуг, положення Закону України «Про захист прав споживачів» підлягають застосуванню до спірних правовідносин нарівні з іншими актами цивільного законодавства України. 
 
Частиною третьою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.
 
В статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору. Системний аналіз зазначеного закону та статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави зробити висновок про те, що відсутність у переліку такої категорії, як споживачі, не означає, що вони не звільнені від сплати судового збору, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів, зокрема частиною третьою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір» у частині третій статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» (Відомості Верховної Ради України, 2006 р., N 7, ст. 84) слова «державного мита» замінені словами «судового збору».
 
Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.
 
Порушені права підлягають захисту як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу (при поданні апеляційної та касаційної скарг). Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завданням якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів», стаття 1 ЦПК України 2004 року, стаття 2 ЦПК України).
 
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-57цс18.
 
Суд апеляційної інстанцій не звернув увагу на те, що ОСОБА_1 є споживачем фінансово-кредитних послуг, звернувся до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним кредитного договору, а тому він звільняється від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції. Ураховуючи наведене, оскаржувана ухвала не може вважатися законною та обгрунтованою, у зв`язку з чим вона підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції щодо вирішення питання про відкриття провадження у справі. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Частиною четвертою статті 406 ЦПК України передбачено, що у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.
 
Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
 
Керуючись статтями 402, 406, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 квітня 2017 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції. 
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Г. І. Усик
Судді:                                                                                                І. Ю. Гулейков 
                                                                                                          А. С. Олійник
С. О. Погрібний 
В. В. Яремко