Постанова                                                  
Іменем України                                   
11 жовтня 2019 року 
 
м. Київ
справа № 569/12745/13-ц
провадження № 61-15918св18
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Мартєва С. Ю., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М.,
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
 
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 листопада 2016 року у складі судді Рудики Л. Л. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від                  14 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Шеремет А. М., Гордійчук С. О., Боймиструк С. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                   ОСОБА_2 про стягнення завдатку в розмірі 4 500,00 доларів США, що станом на 08 липня 2013 року в гривневому еквіваленті становить 35 955,00 грн, та додаткову суму в розмірі завдатку, що становить 9 000,00 доларів США, а в гривневому еквіваленті - 71 910,00 грн. 
Позов обгрунтовано тим, що 11 березня 2013 року ОСОБА_1 та                ОСОБА_2 домовились про купівлю-продаж приміщення магазину у АДРЕСА_1 , загальною площею 103 кв.м. На підтвердження виконання зобов`язань і на забезпечення його виконання ОСОБА_1 передано відповідачу завдаток в розмірі 10 000,00 доларів США. 16 березня               2013 року ОСОБА_2 відмовилась від виконання взятого на себе зобов`язання та повернула позивачу 5 500,00 доларів США, тому згідно з положеннями статті 571 ЦК України відповідач повинна повернути позивачу завдаток та додатково сплатити суму розміру завдатку або його вартості.  Змінивши предмет позову та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача  аванс в розмірі                    115 020,00 грн, що станом на 11 листопада 2016 року згідно з курсом валют Національного банку України (100 USD = 25,56 грн) в гривневому еквіваленті становить 4 500,00 доларів США.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 листопада                 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 14 лютого 2017 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аванс у розмірі 115 020,00 грн, що станом на 11 листопада                   2016 року згідно з курсом валют Національного банку України (100 USD =                    25,56 грн) в гривневому еквіваленті становить 4 500,00 доларів США. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що оскільки договір купівлі-продажу приміщення магазину, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі не укладено, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, тому передана ОСОБА_1. грошова сума ОСОБА_2 не є завдатком, а авансом, який підлягає поверненню позивачу.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У березні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
27 березня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 . 
Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня                 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2019 року вказану справу призначено судді-доповідачеві                Петрову Є. В.
Аргументи учасників  справи 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що сторонами дотримано вимоги статей 547 та 570 ЦК України, а висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що договір завдатку нотаріально не посвідчено і є нікчемним є необгрунтованим. 
Судами першої та апеляційної інстанцій неправильно надано оцінку доказам у справі, що спричинило неправильне її вирішення по суті. 
Сторони у справі, на підставі частини другої статті 570 ЦК України, передбачили, що сплачена боржником сума є завдатком. 
Заперечення на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходили. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 11 березня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 домовились про купівлю-продаж приміщення магазину за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 103 кв.м. 
Згідно з досягнутою між сторонами домовленістю позивач зобов`язався придбати приміщення магазину, а відповідач зобов`язався продати йому вказане приміщення у строк до 15 квітня 2013 року. На підтвердження виконання зобов`язання і на забезпечення його виконання ОСОБА_1 передав відповідачу завдаток у розмірі 10 000,00 доларів США. Передачу завдатку оформлено договором про завдаток від 11 березня 2013 року.
16 березня 2013 року ОСОБА_2 заявила про свою відмову від виконання взятого на себе зобов`язання та повернула позивачу 5 500,00 доларів США, а у відповідача залишилося не повернутих 4 500,00 доларів США.  
Внаслідок невиконання ОСОБА_2 свого зобов`язання, 30 квітня 2013 року та 16 травня 2013 року позивачем направлено лист з проханням повернути завдаток, отримані відповідачем 23 травня 2013 року та 21 травня 2015 року, які залишені відповідачем без реагування.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вказаним вимогам закону.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно із частинами першо, третьою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу будинку та частин земельних ділянок.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що договір купівлі-продажу приміщення магазину, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі не укладено, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, тому передана ОСОБА_1 грошова сума ОСОБА_2 не є завдатком, а є авансом, який підлягає поверненню позивачу.
Верховний Суд погоджується з вказаним висновком судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке.
Положення частини другої статті 215, частини першої статті 218, частини першої статті 220 ЦК України передбачають недійсність правочину, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що договір купівлі-продажу приміщення магазину у встановленій формі між сторонами не укладався, та не було укладено сторонами у належній формі і правочину про забезпечення основного зобов`язання завдатком.
Верховний Суд виходить з того, що договір купівлі-продажу майна, який за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладений не був, сторони домовилися укласти такий договір в майбутньому, уклавши договір завдатку, який відповідно до частини четвертої статті 203, частини першої статті 219 ЦК України, не був нотаріально посвідчений і є нікчемним з моменту його укладення, правильним є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що отримана відповідачем грошова сума є авансом, який підлягає поверненню.
Доводи касаційної скарги, які є аналогічними доводам апеляційної скарги щодо неналежної оцінки судами першої та апеляційної інстанцій фактичних обставин справи та доказів зводяться до переоцінки доказів у справі.
Згідно із статтею 400 ЦПК України установлення фактичних обставин у справі, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції касаційного суду.
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди ОСОБА_2 із ухваленими у справі судовими рішеннями.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої  та апеляційної інстанцій та не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду апеляційної                   інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Щодо вирішення питання поновлення виконання (дії) оскаржуваних судових рішень
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії). 
Оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2017 року зупинено виконання рішення Рівненського міського суду рівненської області від 16 листопада 2016 року та ухвали Апеляційного суду Рівненської області від 14 лютого 2017 року до закінчення касаційного провадження у справі, тому згідно із положеннями статті 436 ЦПК України його виконання підлягає поновленню.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 листопада                     2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 14 лютого                       2017 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 листопада 2016 року та ухвали Апеляційного суду Рівненської області від                    14 лютого 2017 року.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                 Є. В. Петров
                                                                                                            С. Ю. Мартєв
                                                                                                            В. М. Сімоненко