Постанова
Іменем України
 
28 жовтня 2019 року
місто Київ
 
справа № 308/2695/16-ц
провадження № 61-23200св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 27 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Мацунича М. В., Куштана Б. П., Кондора Р. Ю.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
ОСОБА_1 у березні 2016 року звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , у подальшому уточненим, про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя.
Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що з ОСОБА_2 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 21 вересня 1985 року до 24 червня 2015 року. Під час шлюбу ними здійснено будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 . У будинку створені всі умови для проживання, підключено газо-, електро- та водопостачання, наявні меблі, встановлено усі побутові пристрої, створено комфортні умови для проживання та користування банею. 
Проте, будинок не здано в експлуатацію, це відмовляється зробити відповідач із метою уникнути поділу будинку між сторонами. Позивач звернутися до уповноваженого органу з метою здачі в експлуатацію будинка не має можливості, оскільки усі дозвільні документи видані на ім`я її чоловіка. Посилаючись на приписи статті 60 СК України, просила суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 , що складається із житлового будинку з мансардою, загальною площею 136, 6 кв. м, бані, господарських споруд та огорожі.
Стислий виклад заперечень відповідача 
Відповідач проти позову заперечував, просив суд відмовити у його задоволенні, оскільки будинок будувався ним за дорученням та зокрема за кошти дочки, на його земельній ділянці, позивач участі у будівництві не брала, на час будування між ними фактичні шлюбні відносини як подружжя припинилися.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що будинок побудовано ОСОБА_2 самостійно для дочки за її кошти, позивач не довела, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя. Також послався на те, що будинок не зданий в експлуатацію, право власності на нього не зареєстровано.
Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 27 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1 разом із господарськими спорудами, об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовувалось тим, що спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований під час шлюбу за спільні сумісні кошти, за спільної праці подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено, він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не здається в експлуатацію і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача. Позивач позбавлена можливості здійснити відповідні дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна. Сам юридичний статус спірного об`єкта як незавершений будівництвом житловий будинок через свідоме неприйняття такого в експлуатацію не може бути перепоною за наявності наведених обставин у визнанні такого спірного об`єкта незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя. Посилання суду першої інстанції на відсутність реєстрації права власності та неприйняття будинку в експлуатацію є помилковим. Незавершений будівництвом житловий будинок, окрім того, що збудований сторонами під час шлюбу та за спільні сумісні кошти та внаслідок спільної праці, в якому позивач проживала з моменту зведення у 2009 році до весни 2014 року, коли між сторонами сталась сварка, і після цього позивач перестала проживати в будинку, а тому статус спільної сумісної власності на незавершений будівництвом житловий будинок, доведено позивачем, відповідає положенням статті 60 СК України. Апеляційний суд зробив висновок, що відповідач не надав належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв`язку у березні 2017 року, ОСОБА_2 просить скасувати рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 27 лютого 2017 року та залишити в силі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 листопада 2016 року, яке було помилково скасоване апеляційним судом.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник зазначає, що судом апеляційної інстанції не враховано, що належними та допустимими доказами підтверджено, що спірний будинок збудований ним за особисті кошти та кошти дочки, позивач не брала участі у будівництві будинку; у період будівництва будинку позивач не проживала із заявником однією сім`єю, шлюбні відносини фактично припинилися з 2006 року, коли будівництво розпочато у 2007 році. Також зазначає, що апеляційний суд не врахував, що земельна ділянка, на якій розташоване спірне майно, належить заявнику на праві приватної власності. У справі не проводилася судово-будівельна експертиза, не досліджувалось питання готовності житлового будинку до експлуатації. Крім того, до участі у справі не залучено третю особу, дочку сторін ОСОБА_3 .
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
ОСОБА_3 просила відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_2 , оскаржувані судові рішення залишити без змін. Зазначила, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та дотриманням норм процесуального права, касаційна скарга є безпідставною із зазначенням неправдивої інформації у ній. Вимоги позову підтверджені належними та допустимими доказами та не спростовані заявником.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а отже касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_3  та ОСОБА_2 з 21 вересня 1985 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 червня 2015 року.
Рішенням Чопської міської ради від 31 березня 1994 року «Про виділення земельних ділянок» ОСОБА_2 виділено земельну ділянку, площею 0, 06 га, під індивідуальне будівництво індивідуальних житлових будинків на АДРЕСА_1
Рішенням Чопської міської ради від 26 жовтня 2000 року «Про виділення земельних ділянок під будівництва гаражів, житлових будинків, збір матеріалів погодження, переоформлення державних актів на право постійного користування, вилучення земділянок та передача у приватну власність» передано ОСОБА_2 у приватну власність безкоштовно земельну ділянку, площею 0, 06 га, на АДРЕСА_1, яка надана йому для індивідуального будівництва житлового будинку.
На підставі цього рішення 20 листопада 2000 року ОСОБА_2 видано державний акт на право приватної власності на землю, серія IV- ЗК № 013230. 
Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю 05 липня 2007 року надано ОСОБА_2 дозвіл на виконання будівельних робіт № 86/07 із будівництва індивідуального житлового будинку на АДРЕСА_1 Дата початку будівельних робіт зазначена липень 2007 року, а дата закінчення - липень 2010 року.
З технічного паспорта на спірний житловий будинок встановлено, що будівництво будинку з мансардою, банею та господарськими спорудами закінчено в грудні 2009 року. Проте, матеріали справи не містять відомостей про реєстрацію права власності на будинок чи прийняття його в експлуатацію.
Одночасно судами встановлено, що до будинку підведені усі необхідні комунікації, він придатний до проживання, про що додатково свідчать відповідні договори про надання комунальних послуг та копії квитанцій про їх сплату, копії фотознімків. Ці обставини сторонами не оспорювалися.
Також апеляційним судом встановлено, що незавершений будівництвом житловий будинок, окрім того, що збудований сторонами під час шлюбу та за спільні сумісні кошти і внаслідок спільної праці, в якому позивач проживала з моменту зведення в 2009 році до весни 2014 року.
ОСОБА_3 надано докази на підтвердження того, що вона брала участь у будівництві та облаштуванні будинку, зокрема, наявні квитанції на її ім`я про придбання будівельних матеріалів (керамічна плитка), шпалер та меблів.
Апеляційний суд відхилив доводи суду першої інстанції про те, що будинок будувався за кошти дочки сторін ОСОБА_3 , яка працювала за кордоном та перераховували такі кошти відповідачу, оскільки наявні в матеріалах справи договори на відкриття та ведення банківського рахунку і платіжні доручення про переведення коштів від ОСОБА_3 датовані 2013 роком, тобто, значно пізніше за той період, коли здійснено будівництво.
Апеляційний суд встановив, що дочка сторін на час здійснення будівництва спірного житлового будинку була студенткою у період з 2003 до 2008 року, а тому, матеріально не мала можливості брати участь у такому будівництві. Матеріали справи не містять доказів того, що дочка ОСОБА_3 брала участь у створенні спільної сумісної власності сторін. Сторонами на ім`я дочки у 2007 році придбано трикімнатну квартиру в м. Ужгороді у мікрорайоні Боздош .
Відповідно до розділу «Об`єкти незавершеного будівництва» електронної декларації ОСОБА_2 за 2015 рік зазначено, що він як особа, що здійснює декларування, є власником спірного об`єкта, який належить йому на праві власності, це додатково свідчить про існування між сторонами спору, що підлягає вирішенню судом.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі 
Під час оцінки доводів касаційної скарги, перевірки законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення, Верховний Суд керується положеннями СК України та ЦК України щодо правового захисту права власності, спільної сумісної власності подружжя.
За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. 
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
З урахуванням встановлених судами обставин та наданих сторонами доказів, суд апеляційної інстанцій зробив обґрунтований висновок про те, що будівництво об`єкта незавершеного будівництва (житлового будинку з господарськими будівлями), розташованого на АДРЕСА_1 здійснено сторонами у період перебування у шлюбі, презумпція спільної сумісної власності не спростована, а тому на нього поширюється режим спільного сумісного майна.
За змістом частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), прийняття його до експлуатації та державної реєстрації права власності на нього. 
Системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України ) та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення відносно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку визначених цивільним законодавством.
Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком за своїм юридичним статусом, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.
Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.
За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.
Наведене дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, за визначених законом умов, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-338цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, підстав відступити від якого Верховний Суд не встановив.
З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання спірного майна, об`єкта незавершеного будівництва, розташованого на АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 400 ЦПК України.
Посилання у касаційній скарзі про те, що дочка ОСОБА_3 брала участь у будівництві спірного майна також відхилені Верховним Судом, оскільки заявник не вправі виступати від імені своєї дочки у цій справі, вона не залучена до участі у справі, рішення апеляційного суду не оскаржувала.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Встановивши фактичні обставини, суд апеляційної інстанцій правильно визначив правову природу цивільних відносин між сторонами. Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на вирішення спору та відповідний правовий результат не впливають.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України 
«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини 
(далі - ЄСПЛ) як джерело права.
ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Вирішення питання про поновлення виконання оскаржуваних судових рішень
За правилами статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 31 травня 2017 року зупинено виконання рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 27 лютого 2017 року до закінчення касаційного провадження у справі.
Зробивши висновок про залишення без змін рішення суду апеляційної інстанції, постановленого у справі, Верховний Суд, керуючись частиною третьою статті 436 ЦПК України, поновлює його виконання.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 27 лютого 2017 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 27 лютого 2017 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                              С. О. Погрібний

                                                                                                                        А. С. Олійник

                                                                                                                        В. В. Яремко