ПОСТАНОВА
Іменем України

25 жовтня 2019 року 
Київ

справа №826/1801/17
адміністративне провадження №К/9901/49500/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: Соколова  В.М., Єресько Л.О., Загороднюка А.Г., розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року (судді Мазур  А.С., Аблов Є.В., Літвінова А.В.) та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2018 року (судді Кобаль М.І., Епель О.В., Карпушова О.В.) у справі № 826/1801/17 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
У січні 2017 року ОСОБА_1 (надалі – позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України (далі – Міноборони України), Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України (далі – Центр), в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив:
- визнати дії Міноборони України неправомірними та стягнути вартість речового майна в сумі 5  670,23 грн як заборгованості грошової компенсації взамін належного до видачі речового майна;
- стягнути з Міноборони України вартість придбаних ліків у сумі 6  217,99 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 17 вересня 2009 року ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за станом здоров`я та з 24 вересня 2009 року виключено зі списків особового складу. На час звільнення та виключення зі списків особового складу в Адміністративно-господарчого управління Генерального штабу Збройних Сил України перед позивачем існувала заборгованість за неотримане речове майно в сумі 5  670,23 грн. За наслідками численного листування в січні 2015 року Центр повідомив, що в ДКС України в Солом`янському районі міста Києва обліковується кредиторська заборгованість перед позивачем на загальну суму 5  670,23 грн. Проте, в подальшому, позивача повідомлено про відсутність у нього права на отримання грошової компенсації за речове майно у зв`язку з тим, що таке право мають особи, які були звільнені з березня 2016 року.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій 
Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 14 грудня 2017 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2018 року, в задоволенні позову відмовив.
Мотиви, з яких суди попередніх інстанцій дійшли таких висновків, ґрунтуються на тому, що Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачено права отримання компенсації замість речового майна військовослужбовцям, звільненим з військової служби, а пункт 27 Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1444, не може бути застосований, оскільки суперечить даному Закону. При цьому, суди послалися на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 31 березня 2015 року у справі №  21-79а15. Крім того, суди попередніх інстанцій зазначили про відсутність доказів, які б свідчили про факт повернення позивачем речового майна.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
На постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2018 року позивач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове – про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Аргументи скаржника полягають у тому, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права. Скаржник наполягає на тому, що відсутність механізму виплати грошової компенсації за неотримане речове майно не може слугувати підставою для відмови у її виплаті. Вважає, що суди повинні були, керуючись принципом законності, застосувати норми статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» і задовольнити позовні вимоги. 
Позивач вказує на формалізований підхід судів попередніх інстанцій до розгляду справи, оскільки ними не досліджено та не розглянуто документи, які підтверджують повернення ОСОБА_1 речового майна та наявність у відповідача заборгованості з виплати грошової компенсації за неотримане речове майно в сумі 5  670,23 грн. 
Скаржник вважає, що судові рішення у цій справі суперечать статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та позиції Європейського суду з прав людини (рішення «Проніна проти України») щодо обов`язку національних судів вказувати мотиви своїх рішень та детально відповідати на кожен аргумент сторони процесу. 
Позиція інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу представник відповідачів – Центру та Міноборони України просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а судові рішення – без змін. Зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням судової практики, всебічно та повно з`ясовано всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінено докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи. Судами змістовно проаналізовано норми законодавства, які діяли на момент звільнення позивача з військової служби. Відповідачі не вбачають у прийнятих судових рішеннях порушення норм матеріального та процесуального права. 
Рух касаційної скарги 
Ухвалою від 04 травня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: Білоуса О.В. (суддя-доповідач), Желтобрюх  І.Л., Шарапи В.М. відкрив касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 
27 травня 2019 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, який здійснено на підставі розпорядження від 27 травня 2019 року № 493/0/78-19, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Білоуса О.В. (рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 20 травня 2019 року № 14), визначено новий склад суду: Соколов В.М. – головуючий суддя (суддя-доповідач), Єресько Л.О., Загороднюк А.Г.
За правилами частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 17 вересня 2009 року №795 полковника ОСОБА_1 – начальника відділу управління кар`єрою та комплектування військовослужбовцями Сухопутних військ – заступника начальника Кадрового центру Збройних Сил України, звільнено з військової служби у запас за пунктом «б» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я), з правом носіння військової форми одягу.
Наказом т.в.о. начальника Кадрового центру Збройних Сил України (по стройовій частині) від 24 вересня 2009 року № 171 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу, всіх видів забезпечення і направлено до Дарницького районного у м. Києві військового комісаріату для постановки на військовий облік.
24 вересня 2009 року заступником начальника управління – начальником відділу матеріального забезпечення АГУ ГШ ЗС України підписано довідку № 90 на отримання ОСОБА_1 належного до видачі речового майна вартістю 5  670,23 грн.
Позивач не заперечував, що отримав речове майно згідно накладної № 91 від 24 вересня 2009 року, однак стверджував, що 13 листопада 2012 року повернув речове майно на склад.
Листом від 27 січня 2015 року № 292/277 Центр повідомив ОСОБА_1 , що у ДКС України в Солом`янському районі міста Києва обліковується кредиторська заборгованість перед позивачем на загальну суму 5  670,23 грн, з яких 850,53 грн – утримання ПДФО, 4  819,70 грн – виплата на руки. При надходженні коштів до ДКС України позивача буде повідомлено окремо для виплати зазначеної грошової компенсації.
У подальшому, листом від 26 жовтня 2016 року № 292/4185 Центр повідомив позивача, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно» та наказу Міноборони України від 29 квітня 2016 року № 232 «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України», військовослужбовцям у разі їх звільнення виплачується грошова компенсація вартості за неотримане речове майно. Цією постановою особам, звільненим в запас до березня місяця 2016 року, виплата грошової компенсації вартості за неотримане речове майно не передбачена.
Не погодившись з такими діями та рішенням суб`єктів владних повноважень, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.
Застосування норм права, оцінка доказів та висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Статтею 6 КАС України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду) установлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно із частиною першою статті 17 КАС України (у зазначеній вище редакції) юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку з здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв`язку з публічним формуванням суб`єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.
За змістом пункту 2 частини другої зазначеної статті спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби віднесено до юрисдикції адміністративних судів.
У пункті 15 частини першої статті 3 КАС (у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року) було закріплено, що публічною службою є  діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування. 
Аналогічні приписи закріплені у пункті 17 статті 4 КАС України (у редакції після 15 грудня 2017 року).
У цій справі позивачем пред`явлено позов про стягнення компенсації за неотримане речове майно за час проходження військової служби, тобто, спір фактично виник між особою, яка проходила військову службу, та суб`єктом владних повноважень, а отже, є публічно-правовим.
Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 2-а-3097/2007 (провадження № 11-695апп18).
В силу частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Частиною другою статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон № 2011-XII) у редакції, що діяла до 11 березня 2000 року передбачалося, що військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них.
Згідно з статтею 2 Закону України від 17 лютого 2000 року № 1459-ІІІ «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» дію частини другої статті 9 Закону № 2011-XII зупинено у частині одержання військовослужбовцями за їх бажанням грошової компенсації за неодержане речове майно.
У подальшому, Законом України від 03 листопада 2006 року № 328-V «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб» статтю 9 Закону № 2011-ХІІ викладено в новій редакції <…>, а також цей Закон доповнено статтею 9-1 (у редакції, чинній до 1 січня 2008 року), якою передбачено, що продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України (пункт 1). Військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів <…> (пункт 2).
Проте, Законом України від 28 грудня 2007 року № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» пункт 2 статті 9-1 Закону № 2011-ХІІ виключено.
Зазначені зміни Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №  10-рп/2008 визнані неконституційними.
Отже, з 22 травня 2008 року відновила свою дію стаття 9-1 Закону № 2011-ХІІ у редакції Закону України від 03 листопада 2006 року № 328-V і була чинною на момент звільнення позивача з військової служби. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1444 затверджено Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час (далі – Положення). Це Положення діяло на час звільнення позивача з військової служби та втратило чинність 04 березня 2016 року.
Згідно з пунктом 4 Положення, речове майно відпускається військовим частинам у порядку, встановленому Міноборони та іншими центральними органами виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування, відповідно до затверджених Кабінетом Міністрів України норм забезпечення речовим майном військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час (далі - норми забезпечення речовим майном військовослужбовців), а також відповідно до затверджених Міноборони та іншими центральними органами виконавчої влади норм утримання цього майна на одного військовослужбовця (працівника) у військових частинах або на одне ліжко в лікувальних закладах.
За змістом пункту 27 зазначеного Положення військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення. Зазначеним особам, звільненим у запас або відставку після закінчення строку контракту, за належне їм, але не отримане протягом дії контракту речове майно виплачується грошова компенсація пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати закінчення контракту, або видається речове майно на суму грошової компенсації. 
У разі звільнення у запас військовослужбовцю видається речовий атестат, який додається до особової справи. Якщо протягом 12 місяців після звільнення військовослужбовець буде призваний із запасу, до його забезпечення зараховується раніше отримане речове майно. 
З аналізу наведених правових норм слідує, що Закон № 2011-XII у редакції, чинній на момент звільнення позивача з військової служби, не передбачав права для військовослужбовців, звільнених у запас або відставку, на отримання грошової компенсації замість речового майна, а пункт 27 Положення не підлягав застосуванню у цій частині, оскільки суперечив нормам даного Закону.
Правова позиція щодо стягнення грошової компенсації замість речового майна військовослужбовцям звільненим з військової служби, викладена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 31 березня 2015 року у справі №21-79а15, від 24 червня 2014 року у справі № 21-253а14, від 19 березня 2013 року у справі №21-38а13 та зводиться до відсутності жодних правових підстав для виплати компенсації замість речового майна.
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає правильним висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що положення частини другої статті 9-1 Закону № 2011-ХІІ регулюють порядок виплати компенсації замість речового майна військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, і не поширюються на військовослужбовців, звільнених з військової служби.
Одночасно з цим колегія суддів відзначає, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 341 КАС України).
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
Як установлено судами попередніх інстанцій та не заперечується скаржником, 24 вересня 2009 року ним було отримано речове майно згідно довідки № 90.
Твердження позивача про повернення речового майна на склад не підтверджується матеріалами справи. Накладна, на яку посилається позивач лише засвідчує факт отримання ним речового майна.
За такого правового регулювання спірних правовідносин та враховуючи обставини даної справи, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі – Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. 
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Беручи до уваги правильність та обґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій, колегія суддів дійшла висновку, що судові рішення в цій справі відповідають нормам матеріального та процесуального права, а тому підстави для їх скасування чи зміни відсутні.
Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують і зводяться до переоцінки встановлених судами першої й апеляційної інстанцій фактичних обставин справи.
На підставі пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Висновки щодо розподілу судових витрат
З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати розподілу не підлягають. 
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................
В.М. Соколов
Л.О. Єресько 
 А.Г. Загороднюк ,
Судді Верховного Суду