ПОСТАНОВА
Іменем України

25 жовтня 2019 року 
Київ
справа №815/6459/16
адміністративне провадження №К/9901/37637/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Гончарової І.А., 
суддів - Олендера І.Я., Ханової Р.Ф.,
здійснивши попередній розгляд касаційної скарги фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 
на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2017 року (головуючий суддя - Вовченко О.А.)
та на ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2017 року (колегія суддів: головуючий суддя - Ступакова І.Г., судді - Бітов А.І., Милосердний М.М.)
у справі №815/6459/16
за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 
до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення №0006651303 від 17.05.2016,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року позивач звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси, в якому просила: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси №0006651303 від 17.05.2016, яким фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 . визначено суму грошового зобов`язання з плати за землю у розмірі 74   188 грн 44 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що фізична особа - підприємець - платник єдиного податку не є платником податку на землю, а також вказує про протиправність тверджень відповідача, відносно того, що передача іншим суб`єктам господарюванням в оренду об`єкту, який розташований на земельній ділянці не є використанням її у власній господарській діяльності.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2017 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2017 року, в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що спрощена система оподаткування не звільняє суб`єкта господарювання від виконання податкових зобов`язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 ст. 297 ПК України, при цьому умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Разом з цим, можливість звільнення від сплати земельного податку за умови надання в найм будівлі, її частини чи нежилого приміщення, законодавчо не передбачена.

Не погодившись з зазначеними рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просила їх скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування вимог касаційної скарги зазначає, що розрахунок суми податкового зобов`язання з плати за землю зроблений на підставі рішень органу місцевого самоврядування, протиправність яких встановлена судом. Також, вказує на те, що контролюючим органом не надано доказів використання даних державного земельного кадастру, містобудівної та землевпорядної документації для нарахування земельного податку.

26 травня 2017 року від відповідача надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому контролюючий орган зазначає про правомірність оскаржуваного податкового повідомлення - рішення та безпідставність доводів, викладених у касаційній скарзі.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 є власником об`єктів нерухомості в місті Одеса, а саме:

-          квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 48,9 кв.м., та підсобних                     приміщень корисна загальна площа 58,4 кв.м. (договір дарування від                                          30.10.2001 а.с. 30);
-          нежилого приміщення на Соборній площі 1, загальною площею 58,6 кв.м.                               (договір купівлі-продажу від 20.09.2005 а.с. 31);
-          квартири АДРЕСА_2 загальною площею 44,2 кв.м. (договір                               купівлі-продажу від 04.08.2008 року а.с. 32);
-          нежитлового приміщення першого поверху по АДРЕСА_3 , загальною                     площею 164 кв.м. (договір купівлі-продажу від 14.12.2000 а.с. 33).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.01.2017 (а.с. 60-74), позивач є власником: 

-          нежилого приміщення загальною площею 164,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 , (реєстраційний номер майна 11813351); 
-          квартири АДРЕСА_4 загальною площею 58,4 кв. АДРЕСА_5 ,  (реєстраційний номер майна 11813178); 
-          нежилого приміщення, загальною площею 58,6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_5 площа АДРЕСА_5 (реєстраційний номер майна 11813799).
          
11 грудня 2008 року ОСОБА_1 , подала до ДПІ у Приморському районі заяву в якій просила поставити її на облік, як платника земельного податку за адресами: АДРЕСА_6 (а.с. 75).

17 травня 2016 року ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області згідно п.п. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 ПК України та відповідно до п. 286.5 ст. 286 ПК України прийнято податкове повідомлення-рішення №0006651303, яким визначено ОСОБА_1 податкове зобов`язання за платежем - земельний податок з фізичних осіб за 2016 рік в розмірі 74 188, 44 грн (а.с. 14).

Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 159 КАС України (в редакції, що діяла до 15.12.2015) судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вищенаведені вимоги кореспондуються з приписами статті 242 КАС України (в редакції, що діє з 15.12.2015), відповідно до якої рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанції вказаним вимогам не відповідають в зв`язку з наступним.

Спірні правовідносини регулюються Земельним кодексом України та Податковим кодексом України.

Частиною 1 статті 3 Земельного кодексу України встановлено, що Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 206 ПК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Згідно з частиною другою   статті 42 цього Кодексу земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з частиною другою   статті 42 цього Кодексу земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (ст. 126 Земельного кодексу України).

Згідно з п. 269.1 ст. 269 Податкового кодексу України платниками податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі

Особливості справляння податку суб`єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються   главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Пунктом 270.1 статті 270 Податкового кодексу України встановлено, що об`єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Згідно з п. 271.1 ст. 271 Податкового кодексу України базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки .

Ставка податку встановлюється у розмірі не більше 12 відсотків від їх нормативної грошової оцінки за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні суб`єктів господарювання (крім державної та комунальної форми власності) (п. 274.1, 274.2 ст. 274 Податкового кодексу України).

Пунктом 287.1 статті 287 ПК України встановлено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Згідно з п. 287.8 ст. 287 ПК України власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Згідно з пп. 297.1.4 пункту 297.1 ст. 297 ПК України платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що у значенні наведених норм права спрощена система оподаткування не звільняє суб`єкта господарювання від виконання податкових зобов`язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 частини 297 Податкового кодексу України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності.

Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов`язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб`єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності.

Тобто з набуттям ознак (якості) суб`єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов`язку сплати земельного податку.

Надання в найм (оренду) нежилого приміщення не означає, що механічно (автоматично) разом з майном наймачу передається й обов`язок сплати податку за земельну ділянку, на якій воно розташоване.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена Верховним Судом України у постанові від 24 листопада 2015 року (справа №21-2352а15), а також Верховним Судом у постановах від 13 червня 2018 року у справі №826/14615/16, від 15 лютого 2019 року у справі №826/9948/16.

Вищевикладене також вірно встановлено судами попередніх інстанцій.

Також, Верховний Суд вважає безпідставними доводи скаржника про протиправність здійснення контролюючим органом розрахунку суми податкового зобов`язання з плати за землю на підставі рішень Одеської міської ради №41-VI від 28.12.2010 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Одеси» та рішення Одеської міської ради від 20.09.2011 №1268-VI «Про внесення змін до рішення Одеської міської ради від 28.12.2010 р. № 41-VI «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Одеси», з огляду на те, що їх протиправність встановлена судом, оскільки постанова Одеського окружного адміністративного суду від 12.12.2016 у справі № 522/11050/14-а, що залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2016 року, скасована ухвалою Вищого адміністративного суду України від 06.04.2017 у справі № К/800/11076/16.

Так, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 06.04.2017 касаційну скаргу Одеської міської ради задоволено частково, постанову Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2014 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2016 року скасовано, а справу повернуто на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами нового розгляду справи, постановою Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2017 року у задоволенні адміністративного позову товариства з обмеженою відповідальністю «БЛАЗ» до Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача   товариство з обмеженою відповідальністю «Мірс», про визнання протиправним та скасування рішення Одеської міської ради від 28.12.2010 № 41-VI «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Одеси» та рішення Одеської міської ради від 20.09.2011 №1268-VI «Про внесення змін до рішення Одеської міської ради від 28.12.2010 № 41-VI «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Одеси» відмовлено.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 червня 2018 року заяву ТОВ «Блаз» про відмову від адміністративного позову задоволено, постанову Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2017 року визнано нечинною та закрито провадження в адміністративній справі №522/11050/14-а.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що рішення Одеської міської ради від 28.12.2010 № 41-VI «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Одеси» та рішення Одеської міської ради від 20.09.2011 №1268-VI «Про внесення змін до рішення Одеської міської ради від 28.12.2010 №41-VI «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Одеси» за результатами судового оскарження не скасовані та є чинними.

Разом з цим, відповідно до частини першої статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій) доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому кожен доказ має бути належним і допустимим. Одним із критеріїв допустимості доказів є те, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору (ч. 4 ст. 70 КАС України).

У своїй касаційній скарзі скаржник посилається на те, що контролюючим органом не надано доказів використання даних державного земельного кадастру, містобудівної та землевпорядної документації для нарахування земельного податку, що свідчить про протиправність здійсненого контролюючим органом розрахунку.

Так, у відповідності до вимог ст. 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у сфері будівництва щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Під час розгляду справи судами попередніх інстанцій не перевірялась правильність здійснення розрахунків земельного податку по земельним ділянкам з урахуванням даних державного земельного кадастру та не визначався розмір пропорційної частки прибудинкової території за яку позивач повинен платити земельний податок.

Вказані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження судами першої та апеляційної інстанцій, що, з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні), виключає можливість перевірити Верховним Судом правильність висновків судів попередніх інстанцій в цілому по суті спору.

Під час нового розгляду справи судам слід взяти до уваги викладене в цій постанові, встановити наведені у ній обставини, що входять до предмета доказування у даній справі, дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам та постановити рішення відповідно до вимог   статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

У зв`язку з вищенаведеним, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суди попередніх інстанцій допустили порушення норм процесуального права, не встановили при цьому фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, що є підставою для часткового задоволення касаційної скарги, скасування рішень судів попередніх інстанцій та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, 

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2017 року скасувати, а справу №815/6459/16 направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                       І. А. Гончарова

Судді                                                                                                          І. Я. Олендер

                                                                                                            Р. Ф. Ханова