Постанова
Іменем України
 
25 вересня 2019 року
м. Київ
 
справа № 757/26834/15-ц
провадження № 61-23871св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Сімоненко В. М.,
суддів: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,
Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Універсальна»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» на рішенняПечерського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року у складі судді Новака Р. В., та на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 січня 
2017 року у складі колегії суддів: Іванченка М. М., Рубан С. М., Желепи О. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» (далі - 
ПАТ «СК «Універсальна»), у якому просила стягнути з ПАТ «СК «Універсальна» штрафні санкції за прострочення виплати страхового відшкодування, зокрема: пеню у розмірі 24 008,17 грн та грошові кошти на підставі статті 625 ЦК України, а саме: 3 % річних у розмірі 3 946,55 грн та інфляційні втрати у розмірі 60 907,88 грн, а всього - 88 862,60 грн.
Позов мотивовано тим, що 20 серпня 2013 року між сторонами було 
укладено договір добровільного страхування наземного транспорту 
№ 3112/261/000013 - автомобіля Skoda Oktavia, д/н НОМЕР_1 .
Із застрахованим транспортним засобом 03 листопада 2013 року стався страховий випадок, у зв`язку з чим позивач звернулася до 
ПАТ «СК «Універсальна» із заявою про отримання страхового відшкодування у відповідності до вимог законодавства. 
Листом № 2260/09-203 від 25 грудня 2013 року ПАТ «СК «Універсальна» відмовило у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на невиконання страхувальником будь-яких обов`язків за договором без поважних причин.
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05 лютого 2015 року стягнуто на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 93 417,00 грн. Зазначене рішення суду відповідачем було виконано лише 05 червня 
2015 року.
Посилаючись на невиконання зобов`язання страховиком у строк, передбачений договором та законом, ОСОБА_1 просила позовні вимоги задовольнити.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 квітня 
2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва 
від 19 січня 2017 року, позов ОСОБА_1 до ПАТ «СК «Універсальна» про стягнення коштів задоволено частково.
Стягнуто з ПАТ «СК «Універсальна» на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 9 341,70 грн.
Стягнуто з ПАТ «СК «Універсальна» на користь ОСОБА_1 3 % річних у розмірі 3 946,55 грн.
Стягнуто з ПАТ «СК «Універсальна» на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі 60 907,88 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, вважав доведеним та обґрунтованим факт порушення ПАТ «СК «Універсальна» законних прав та інтересів позивача, оскільки страхова компанія своєчасно не виплатила суму страхового відшкодування.
Зменшуючи розмір стягнень, заявлених у позовній заяві, суд першої інстанції, посилаючись на положення статті 258 ЦК України, зробив висновок, що пеню за несвоєчасну виплату страхового відшкодування слід стягнути за один рік, враховуючи, що до вимог про стягнення неустойки застосовується позовна давність в один рік.
Короткий зміст вимог та доводів, наведених у касаційній скарзі
08 лютого 2017 року ПАТ «СК «Універсальна» засобами поштового зв?язку подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, яка підписана представником 
ОСОБА_2 ., у якій просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року й ухвалу Апеляційного суду м. Києва 
від 19 січня 2017 року, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 . При цьому посилається на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій у порушення частини п`ятої статті 11 ЦК України не звернули увагу на те, що обов`язок здійснити виплату страхового відшкодування виник у відповідача на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 05 лютого 2015 року.
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з ПАТ «СК «Універсальна» 3 % річних, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, неправильно застосував положення статті 625 ЦК України та відступив від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 
20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, якою передбачено, що на період виконання судового рішення не можуть бути нараховані та стягнуті штрафні санкції та інфляційні втрати.
Крім того, ПАТ «СК «Універсальна» зазначає, що звертаючись із заявою про стягнення страхової виплати, ОСОБА_1 не надала страховику всіх необхідних документів.
Доводи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
Справу № 757/26834/15-ц передано до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати касаційного цивільного суду 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення частково не відповідають.
Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій 
20 серпня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «СК «Універсальна» було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту 
№ 3112/261/000013, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням застрахованим транспортним засобом - автомобілем Skoda Oktavia, д/н НОМЕР_1 .
Договором було передбачено наявність вигодонабувача, а саме: АТ «Родовід Банк», проте заборгованість за кредитним договором повністю погашена, а договір застави автомобіля Skoda Oktavia, д/н НОМЕР_1 , припинено, а тому страхувальник мав першочергове право отримання страхового відшкодування.
03 листопада 2013 року внаслідок короткого замикання із застрахованим транспортним засобом стався страховий випадок, внаслідок якого автомобіль згорів. У зв`язку з цим позивач звернулася до ПАТ «СК «Універсальна» із відповідною заявою про настання страхового випадку та вимогою виплати страхового відшкодування.
Листом № 2260/09-203 від 25 грудня 2013 року відповідачем було повідомлено про відмову у виплаті страхового відшкодування.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 травня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування було відмовлено.
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05 лютого 2015 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 травня 2014 року було скасовано, а позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, зокрема, стягнуто з ПАТ «СК «Універсальна» на її користь страхове відшкодування у розмірі 93 417,00 грн.
Вказаним рішенням суду встановлено, що відмова відповідача визнати подію, яка сталася 03 листопада 2013 року за участю застрахованого автомобіля позивача, страховим випадком, не узгоджується з нормами законодавства та матеріалами справи, а тому ПАТ «СК «Універсальна» незаконно відмовило у виплаті страхового відшкодування.
Висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду касаційної скарги та застосовані норми права
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У статті1 Закону України «Про страхування» визначено, що страхуванням є вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
Договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору (стаття 16 Закону України «Про страхування»).
Договір про надання послуг (зокрема, страхових) є складним зобов`язанням, що складається з двох органічно поєднаних між собою зобов`язань: по-перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов`язку; по-друге, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати.
Згідно зі статтею 9 Закону України «Про страхування» страхова виплата - це грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Страховим відшкодуванням є страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.
Частина перша статті 20 Закону України «Про страхування» встановлює, що страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. 
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05 лютого 2015 року у справі 
№ 796/140/2015 встановлено факт настання страхового випадку, визнано неправомірною відмову ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» у виплаті страхового відшкодування та стягнуто на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 93 417,00 грн. 
Преюдиційні факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені в порядку, передбаченому процесуальним законодавством, у процесуальній формі, а тому немає необхідності встановлювати їх знову. Такі правила спрямовані на додержання процесуальної економії в новому процесі. У випадку встановлення певних обставин особам, які беруть участь у справі, не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їх повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.
Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Таким чином, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05 лютого 2015 року у справі № 796/140/2015 стягнуто на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 93 417,00 грн та встановлено факт неналежного виконання страховиком своїх зобов`язань за договором страхування.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про неправильне застосування положень статті 625 ЦК України та необґрунтований відступ від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 
20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, з огляду на наступне.
За правилами частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі 
№ 686/21962/15-ц відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 та зазначила, що за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Аналіз положень статті 625 ЦК України свідчить, що у вказаній статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Оскільки за своєю правовою природою зобов`язання щодо виплати страхового відшкодування є грошовим, суди дійшли обґрунтованого висновку про застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України і стягнення з ПАТ «СК «Універсальна» на користь ОСОБА_1 трьох відсотків річних від простроченої суми та інфляційних втрат.
За змістом аналізованої норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу і 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Вони є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові.
Встановивши прострочення виплати страхового відшкодування у розмірі 93 417,00 грн тривалістю 514 днів, а саме: з 07 січня 2014 року (перший день прострочення виконання грошового зобов`язання) до 04 червня 2015 року (момент повного виконання грошового зобов`язання), суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано встановили розмір стягнень у вигляді 3 % річних та інфляційних втрат, передбачених статтею 625 ЦК України, оскільки такі розрахунки були проведені з дотриманням вимог законодавства.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення грошових коштів на підставі статті 625 ЦК України у вигляді 3 % річних та інфляційних втрат, правильно визначилися зі спірними правовідносинами, обґрунтовано встановили період, за який підлягає стягнення за прострочення грошового зобов`язання, та розмір такого стягнення.
З урахуванням того, що представник відповідача при розгляді справи судами першої та апеляційної інстанцій заперечував проти задоволення позовних вимог із тих підстав, що ОСОБА_1 взагалі не мала права на відшкодування штрафних санкцій та інфляційних втрат, твердження ПАТ «Страхова компанія «Універсальна», викладене у касаційній скарзі стосовно того, що ОСОБА_1 не надала страховику всіх необхідних документів, є безпідставними та спростовується матеріалами справи.
Зважаючи на особливу юридичну природу правовідносин сторін у вигляді відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за договором страхування, нарахування пені за несвоєчасне виконання договору страхування узгоджується з положеннями статті 992 ЦК України, відповідно до яких у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.
У справі, що переглядається, встановлено, що відповідно до пункту 
6.1.3. договору, Страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування у строк, передбачений пунктом 9.5. цього Договору за кожен день прострочення платежу у розмірі 0,05 % від належної до виплати суми, але не більше 10 % від розміру страхового відшкодування.
Відповідно до пункту 9.5. Договору, Страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування протягом 12 (дванадцяти) календарних днів із дня прийняття рішення про виплату страхового відшкодування.
Судами встановлено, що 04 листопада 2013 року ОСОБА_1 з дотриманням вимог договору звернулася до ПАТ «СК «Універсальна» із заявою про отримання страхового відшкодування. 25 грудня 2013 року відповідачем було прийнято рішення та відмовлено у виплаті страхового відшкодування.
Як вбачається з виписки банківського рахунку, ПАТ «СК «Універсальна» було перераховано ОСОБА_1 оплату страхового відшкодування лише 05 червня 2015 року, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами.
Відповідно до пункту 1.13 Договору № 3112/261/000013, укладеного між сторонами, передбачено строк дії договору - до 20 серпня 2014 року. 
У справі, що переглядається, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, посилаючись на вимоги Закону України «Про страхування», положення Договору № 3112/261/000013, укладеного між сторонами, якими чітко передбачено строки відшкодування та санкції у випадку прострочення платежу, вважав, що порушення строків виплати страхового відшкодування становить 514 днів, тобто до моменту повного виконання грошового зобов`язання. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Частиною третьою статті 400 ЦПК України встановлено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, з моменту закінчення строку дії договору (20 серпня 2014 року) припинилося право особи на стягнення передбачених договором процентів, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.
Крім того, до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 258 ЦК України, якою передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки.
Встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «СК «Універсальна» 28 липня 2015 року. Отже, період, за який підлягає стягненню неустойка, слід відраховувати з 28 липня 2014 року.
Вирішуючи питання щодо розміру стягнення неустойки (пені), суд першої інстанції, посилаючись на вимоги статей 256, 258 ЦК України, обґрунтовано вважав, що пеню за несвоєчасну виплату слід стягнути за один рік.
Разом із тим, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, неправильно встановив період прострочення та вважав, що пеня підлягає стягненню за період до 04 червня 2015 року (момент повного виконання грошового зобов`язання).
Отже, у справі, що переглядається, період прострочення грошового зобов`язання, за який підлягає стягненню з ПАТ «СК «Універсальна» на користь ОСОБА_1 пеня, - з 28 липня 2014 року (з урахуванням положень статті 258 ЦК України) до 20 серпня 2014 року (закінчення дії строку договору страхування), тобто 24 дні.
Таким чином, підлягає стягненню з ПАТ «СК «Універсальна» на користь ОСОБА_1 пеня у розмірі 1 120,80 грн (0,05 % * 93 417,00 грн * 24 дні).
Враховуючи зазначене, колегія суддів суду касаційної інстанції не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про стягнення з 
ПАТ «СК «Універсальна» на користь ОСОБА_1 пені у розмірі 9 341,70 грн, що відповідно до вимог укладеного між сторонами правочину не перевищує 10 % від суми самого страхового відшкодування, та вважає за необхідне ухвалити нове судове рішення в частині вирішення позовних вимог 
ОСОБА_1 до ПАТ «СК «Універсальна» про стягнення пені. 
Суд також відхиляє доводи касаційної скарги про те, що обов`язок здійснити виплату страхового відшкодування виник у відповідача на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 05 лютого 2015 року, оскільки підставою позову є невиплата страхового відшкодування, а не прострочення виплати за рішенням суду, а тому початковим моментом прострочення виконання відповідачем зобов`язання є 07 січня 2014 року (день, коли страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору).
В іншій частині доводи касаційної скарги були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій, які виклали детальні мотиви їх відхилення, та на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, висновків судів не спростовують.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно та всебічно, але допущено неправильне встановлення періоду стягнення зі страховика пені, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню та ухваленню нового рішення про часткове задоволення позову. 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 січня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» про стягнення пені скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Стягнути з публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 
1 120,80 грн.
В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 січня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                               В. М. Сімоненко
 
Судді:
А. А. Калараш
 
С. Ю. Мартєв
 
Є. В. Петров
 
С. П. Штелик