Постанова
Іменем України
 
02 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 755/8193/15-ц
 
провадження № 61-26853св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,              Шиповича В. В., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
представник позивача - ОСОБА_2 ,
відповідач -  ОСОБА_3 ,
представники відповідача: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 24 липня 2017 року у складі колегії суддів: Волошиної В. М., Слюсар Т. А., Панченка М. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до             ОСОБА_3 про визнання договорів позики недійсними.
 
Позовна заява мотивована тим, що для закупівлі партії автобусів з Китаю він отримав у борг від ОСОБА_3 і ОСОБА_8 грошові кошти у розмірі 40 000,00 дол. США. У момент, коли автобуси були виготовлені і потрібно було оплатити другу частину від їх вартості, ОСОБА_3 і ОСОБА_8 відмовились надавати додаткові гроші, тому йому довелося взяти кредит і самостійно сплатити іншу частину суми вартості автобусів. Оскільки він самостійно сплатив залишок вартості автобусів, тому він відмовився віддавати частину товару ОСОБА_3 і ОСОБА_8  Автобуси перебували під митним контролем, тому йому потрібні були значні кошти на їх сертифікацію, які він розраховував отримати від ОСОБА_3 і ОСОБА_8 , однак вони відмовилися надавати гроші на розмитнення автобусів, і вимагали підписати договори позики для гарантії повернення ним автобусів. Як наслідок, було укладено такі договори позики: договір позики від 06 травня 2008 року, згідно з яким позикодавець ( ОСОБА_3 ) передав, а позичальник ( ОСОБА_1 ) прийняв 275 000,00 дол. США, що на момент передачі було еквівалентно 1 388 750,00 грн; договір позики              від 07 травня 2008 року, за яким позикодавець ( ОСОБА_3 ) передав, а позичальник ( ОСОБА_1 ) прийняв 30 000,00 дол. США, що на момент передачі еквівалентно 151 000,00 грн; договір позики від 01 серпня           2008 року, за яким позикодавець ( ОСОБА_3 ) передав, а позичальник ( ОСОБА_1 ) прийняв 3 350,00 дол. США, що на момент передачі еквівалентно 16 200,00 грн; договір позики від 07 серпня 2008 року, згідно з яким позикодавець ( ОСОБА_3 ) передав, а позичальник ( ОСОБА_1 ) прийняв 10 330,00 дол. США, що на момент передачі еквівалентно          50 000,00 грн. Вказував, що ці договори позики укладені проти його волі, внаслідок застосування психологічного тиску зі сторони ОСОБА_3 та інших осіб, які були присутні під час підписання договорів.
Оскільки договори позики, укладені між ним і ОСОБА_3 на загальну суму 1 605 950,00 грн, не відповідали його справжній волі і не свідчать про реальну передачу грошових коштів, то ОСОБА_1 просив суд визнати недійсними договори позики, укладені між ним та ОСОБА_3 , а саме:         від 06 травня 2008 року на суму 1 388 750,00 грн, від 07 травня 2008 року на суму 151 500,00 грн, від 01 серпня 2008 року на суму 16 200,00 грн,                 від 07 серпня 2008 року на суму 50 000,00 грн, та додатковий договір             від 23 липня 2008 року на суму 1 388 750,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня    2016 року у складі судді Чех Н. А. позов ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано недійсними договори позики, укладені між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , а саме: від 06 травня 2008 року на суму 1 388 750,00 грн,                   від 07 травня 2008 року на суму 151 500,00 грн, від 01 серпня 2008 року на суму 16 200,00 грн, від 07 серпня 2008 року на суму 50 000,00 грн, та додатковий договір від 23 липня 2008 року на суму 1 388 750,00 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 243,60 грн.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оспорювані договори позики були укладені відповідачем проти його справжньої волі, внаслідок застосування до нього психічного тиску з боку другої сторони цих правочинів, що встановлено висновком спеціаліста від 29 серпня                   2014 року, складеним психологом Центру психологічної експертизи та психодіагностики товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний інститут глибинної психології». Вказані обставини відповідно до статті 231 ЦК України є підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. 
Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня             2016 року скасовано, провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договорів позики недійсними закрито.
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що на час пред`явлення ОСОБА_1 позову до Дніпровського районного суду м. Києва та ухвалення судом першої інстанції заочного рішення від 11 квітня 2016 року, вже існувало рішення Святошинського районного суду м. Києва                      від 01 лютого 2010 року у справі № 2-136/10, що набрало законної сили, та ухвалено за наслідками вирішення спору (позову), який розглядався між тими самими сторонами (зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 ), про то самий предмет спору (визнання недійсними договорів позики) і з тих самих підстав (внаслідок застосування психологічного тиску в момент підписання спірних правочинів).

Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_7 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить ухвалу апеляційного суду скасувати і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу, відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення виконання ухвали Апеляційного суду м. Києва від 24 липня 2017 року і надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року справу передано Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.
 
Відповідно до розпорядження в.о. керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року № 592/0/226-19 та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 червня     2019 року справу призначено судді-доповідачеві.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2019 року справу призначено             до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що підставою позовних вимог про визнання договорів позики недійсними у справі № 2-136/10 було неотримання позичальником грошових коштів за цими договорами, а підставою позову у цій справі є вчинення оспорюваних правочинів під впливом психологічного тиску зі сторони відповідача. Вказане свідчить про помилковість висновків апеляційного суду про закриття провадження у справі, оскільки підстави позову у цих справах є різними.
Крім того, стверджує, що апеляційний суд не виконав вимог процесуального закону щодо забезпечення участі позивача у розгляді справи та здійснення його прав, адже розглянув справу за відсутності позивача та його представника, незважаючи на заяву позивача з проханням відкласти розгляд справи у зв`язку з хворобою його адвоката. При цьому суд апеляційної інстанції кожного разу відкладав розгляд справи у зв`язку з неявкою відповідача, що, на думку заявника, свідчить про прихильність суду до відповідача. 
 
Заперечення на касаційну скаргу відповідачем не подано
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
06 травня 2008 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 було укладено договір позики грошей, згідно з яким позикодавець ОСОБА_3 передав, а позичальник ОСОБА_1 отримав 275 000,00 дол. США, що на момент передачі еквівалентно 1 388 750,00 грн. Сума позики була передана у присутності ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . 
23 липня 2008 року ОСОБА_3 і ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до договору позики від 06 травня 2008 року, за умовами якої сторони погодили, що позичальник позику повертає повністю автобусами марки Higer KLQ6891GA у кількості п`ять штук. Позикодавець несе витрати, пов`язані з розмитненням вказаних п`яти автобусів.
 
07 травня 2008 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 було укладено договір позики грошей, згідно з яким позикодавець ОСОБА_3 передав, а позичальник ОСОБА_1 отримав 30 000,00 дол. США, що на момент передачі еквівалентно 151 000,00 грн. Сума позики була передана у присутності ОСОБА_9 і ОСОБА_10 
 
01 серпня 2008 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 було укладено договір позики грошей, згідно з яким позикодавець ОСОБА_3 передав, а позичальник ОСОБА_1 отримав 3 350,00 дол. США, що на момент передачі еквівалентно 16 200,00 грн. Сума позики була передана у присутності ОСОБА_11 і ОСОБА_10 
 
07 серпня 2008 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 було укладено договір позики грошей, згідно з яким позикодавець ОСОБА_3 передав, а позичальник ОСОБА_1 отримав 10 330,00 дол. США, що на момент передачі еквівалентно 50 000,00 грн. Сума позики була передана у присутності ОСОБА_11 і ОСОБА_10 .
 
У жовтні 2008 року ОСОБА_3 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договорами позики.
Заперечуючи проти задоволення позову ОСОБА_3 , ОСОБА_1 пред`явив зустрічний позов про визнання недійсними договорів позики, укладених між ним і ОСОБА_3 , а саме від 06 травня 2008 року на суму 1 388 750,00 грн, від 07 травня 2008 року на суму 151 500,00 грн,                   від 01 серпня 2008 року на суму 16 200,00 грн, від 07 серпня 2008 року на суму 50 000,00 грн.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10 червня 2009 року зустрічний позов ОСОБА_1 прийнято до спільного розгляду з позовом ОСОБА_3 .
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01 лютого             2010 року у справі № 2-136/10 у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_1 - задоволено.
Визнано недійсними договори позики: від 06 травня 2008 року на суму              1 388 750,00 грн; від 07 травня 2008 року на суму 151 500,00 грн;                        від 01 серпня 2008 року на суму 16 200,00 грн від 07 серпня 2008 року на суму 50 000,00 грн, укладені між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 .
 
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19 травня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Верховного суду України від 20 вересня 2010 року, скасовано рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 лютого 2010 року та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг у загальному розмірі 1 922 294,57 грн та судові витрати. 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договорів позики недійсними відмовлено.
 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 підлягає залишенню без задоволення.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною третьою вказаної статті передбачено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим та підстав для його скасування немає.
 
Відповідно до частини другої статті 205 ЦПК України 2004 року суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
 
Відповідно до частини другої статті 223 ЦПК України 2004 року після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.
 
Судом установлено, що спір про визнання договорів позики, укладених між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , від 06 травня 2008 року на суму              1 388 750,00 грн, від 07 травня 2008 року на суму 151 500,00 грн,                         від 01 серпня 2008 року на суму 16 200,00 грн, від 07 серпня 2008 року на суму 50 000,00 грн, недійсними з підстав укладення цих договорів внаслідок застосування психологічного тиску в момент їх підписання, вже був предметом розгляду суду та рішенням суду, що набрало законної сили, було відмовлено у задоволенні цих вимог.
 
З указаного вбачається, що з приводу спору між тими самими сторонами ( ОСОБА_1 і ОСОБА_3 ), про той самий предмет (оспорення договорів позики від 06 травня 2008 року на суму 1 388 750,00 грн, від 07 травня      2008 року на суму 151 500,00 грн, від 01 серпня 2008 року на суму         16 200,00 грн, від 07 серпня 2008 року на суму 50 000,00 грн) і з тих самих підстав (вчинення правочину під впливом психічного тиску) існує рішення суду, яке набрало законної сили, що відповідно до статті 205 ЦПК України 2004 року є підставою для закриття провадження у справі.
 
При цьому, доводи касаційної скарги, що підставою оспорення договорів позики у справі № 2-136/10 було неотримання грошових коштів за цими правочинами є безпідставними, оскільки судом було встановлено та вбачається із тексту рішення Святошинського районного суду м. Києва           від 01 лютого 2010 року, що договори позики ОСОБА_1 оскаржувалися, зокрема, з підстав їх вчинення під впливом насильства і судом була надана відповідна правова оцінка цим обставинам.
 
Отже, суд апеляційної інстанції обґрунтовано визнав рішення суду першої інстанції таким, що прийнято з порушенням норм процесуального права, оскільки судом було проігноровано імперативну норму ЦПК України           2004 року, якою передбачено обов`язок суду закрити провадження у справі, у разі, якщо з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав вже було ухвалено рішення суду, що набрало законної сили.
 
Твердження заявника, що судом апеляційної інстанції було порушено принцип змагальності сторін та обмежено право заявника на участь при розгляді справи та реалізацію його процесуальних прав, є безпідставними.
 
Відповідно до статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно з частиною першою статті 27 ЦПК України 2004 року особи, які беруть участь у справі, мають право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії з документів, долучених до справи, одержувати копії рішень, ухвал, брати участь у судових засіданнях, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, задавати питання іншим особам, які беруть участь у справі, а також свідкам, експертам, спеціалістам, заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб, користуватися правовою допомогою, знайомитися з журналом судового засідання, знімати з нього копії та подавати письмові зауваження з приводу його неправильності чи неповноти, прослуховувати запис фіксування судового засідання технічними засобами, робити з нього копії, подавати письмові зауваження з приводу його неправильності чи неповноти, оскаржувати рішення і ухвали суду, користуватися іншими процесуальними правами, встановленими законом.
 
У частинах першій, другій статті 38 ЦПК України 2004 року визначено, що сторона, третя особа, особа, яка відповідно до закону захищає права, свободи чи інтереси інших осіб, а також заявники та інші заінтересовані особи в справах окремого провадження (крім справ про усиновлення) можуть брати участь у цивільній справі особисто або через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати у цій справі представника.
 
Відповідно до частини першої статті 304 ЦПК України 2004 року справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими цією главою.
 
Апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи (стаття 305 ЦПК України 2004 року).
 
Згідно з частиною другою статті 169 ЦПК України 2004 року неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. За клопотанням сторони та з урахуванням обставин справи суд може відкласти її розгляд.
 
З матеріалів справи вбачається, що протягом апеляційного розгляду справи ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_7 брали участь в усіх судових засіданнях, були присутні під час вивчення доказів, мали змогу використовувати всі процесуальні права, надані їм законом. Суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про перенесення судового засідання у зв`язку з неможливістю взяти участь у ньому його представником, оскільки у справі вже відбувались судові дебати, всі докази та аргумент сторін були досліджені за його особистої участі та участі його представника, тому ОСОБА_1 не може вважатись таким, що був позбавлений кваліфікованої юридичної допомоги. 
 
З указаного вбачається, що доводи касаційної скарги висновок суду апеляційної інстанції не спростовують і на законність судового рішення не впливають.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанцій постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому її відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 24 липня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді: | Є. В. Синельников    О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   С. Ф. Хопта   В. В. Шипович