Постанова
Іменем України
08 листопада 2019 року 
м. Київ
справа № 501/1571/15-ц
провадження № 61-25822св18
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Мартєва С. Ю., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М.,
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», 
відповідач - ОСОБА_1,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 30 вересня 2016 року у складі судді Ледньової Т. В. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 20 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Плавич Н. Д., Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
03 квітня 2015 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором кредиту №06/95/136 від 07 листопада 2006 року в розмірі 18 158,40 дол. США в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день ухвалення рішення та судові витрати.
Короткий зміст судового рішення суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 30 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 20 грудня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з пропуску позивачем строку позовної давності.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2017 року представник ПАТ КБ «Укрсоцбанк» звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій, у якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
23 серпня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі.
Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня                 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 червня 2019 року вказану справу призначено судді-доповідачеві                Петрову Є. В.
Аргументи учасників справи 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
У касаційній скарзі позивач, зокрема, вказував на те, що відповідачем не заявлялось вимоги про застосування наслідків пропуску позовної давності, тому суд необгрунтовано застосував до вимог позивача наслідки такого спливу. Також суд першої інстанції дійшовши висновків щодо пропуску з боку банку строків звернення до суду з позовом про захист порушених прав, мав застосувати строки позовної давності до кожного окремого платежу у межах строку втановленого статтею 257 ЦК України. Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на вказане порушення, що призвело до необгрунтованого відхилення апеляційної скарги банку.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що згідно п.1.1. кредиту №06/95/136 від 07 листопада 2016 року позивач надав відповідачу кредит в сумі 30 000 доларів США зі сплатою 14 % річних та кінцевим терміном повернення заборгованості 06 листопада 2009 року. Із п. 7.3. цього договору слідує, що договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе забов'язань.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій відповідають вказаним вимогам закону.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, з огляду на наступне.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За ч.3 зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.
Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від виконання зобов`язання.
Відповідно до частини 2 статті 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (належне виконання).
Відповідно до статті 1050 ЦК України якщо позичальник не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.
За статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до статті 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).
За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).
Згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Частинами четвертою та п`ятою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для є підставою для відмови у позові.
Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Сторони дійшли згоди про те, що кредит надається позичальнику строком до 06 листопада 2009 року.
Банк звернувся до суду з даним позовом 03 квітня 2015 року.
Представником відповідача надано до суду заперечення, у якому просив застосувати наслідки спливу позовної давності.
Установивши, що банк подав позов, який є обґрунтованим, із пропуском строку, передбаченого статтею 257 ЦК України, клопотання про його поновлення не заявляв, суди попередніх інстанцій зробили правильні висновки про відмову у задоволенні позову на підставі статті 267 України.
Суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив.
Висновки судів відповідають висновкам викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/95/19/12, провадження №14-10цс18).
Крім того слід зазначити, що доводи касаційної скарги щодо безпідставності застосування строку позовної давності про застосування якої заявлено у запереченнях на позовну заяву, спростовується Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» за №5 від 30 березня 2012 року, яка свідчить, про те що у разі, якщо відповідач подав заперечення проти позову, пославшись на сплив позовної давності, то зазначена заява є підтвердженням того, що відповідач зробив заяву про застосування позовної давності.
Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судове рішення суду апеляційної інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» залишити без задоволення.
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 30 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 20 грудня 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                Є. В. Петров
 
                                                                                                          С. Ю. Мартєв
 
                                                                                                           В. М. Сімоненко