ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
25 вересня 2019 року
м. Київ
 
справа № 522/1470/16-ц
провадження № 61-44747св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Кузнєцова В. О., 
суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 , 
відповідач за первісним позовом - Товариство з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс»,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 6 лютого 2017 року, ухвалене у складі судді Загороднюка В. І., та постанову апеляційного суду Одеської області від 21 серпня 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Цюри Т. В., Кононенко Н. А., Сегеди С. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» (далі - ТОВ «Автокредит Плюс») про захист прав споживача та визнання договору недійсним.
Позов мотивував тим, що 18 травня 2015 року він підписав заяву про приєднання до публічного договору № DO1NA!0000656283 про надання фінансового лізингу, за умовами якого ТОВ «Автокредит Плюс» зобов`язалось передати в його розпорядження автомобіль «Lexus LS 460», 2007 року випуску, а він зобов`язався сплатити лізингові платежі.
 
Згідно додатку № 1 до договору лізингу, який є специфікацією та актом приймання-передачі, 4 червня 2015 року він отримав у лізинг від ТОВ «Автокредит Плюс» автомобіль «Lexus LS 460», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 460 000 грн разом зі свідоцтвом про його реєстрацію та ключами.
 
Додатком № 2 до договору лізингу сторони погодили графік оплати платежів та їх складові, а саме: відшкодування вартості предмета лізингу; проценти за користування предметом лізингу (що складає 24% річних); комісію за проведення щомісячного моніторингу предмета лізингу; відшкодування частини вартості страхування предмета лізингу.
 
Позивач вказував на те, що належним чином виконував свої зобов`язання щодо сплати у встановленому розмірі та в строки лізингових платежів і за період з червня 2015 року по січень 2016 року сплатив відповідачу                    260 300 грн, а також 52 792,97 грн ним витрачено на покращення предмета лізингу.
 
14 грудня 2015 року за місцем паркування предмета лізингу (автостоянка) з`явились представники ПАТ КБ «Приватбанк» як уповноважені особи лізингодавця для чергового огляду предмета лізингу і у присутності свідків відібрали документи та ключі від автомобіля, заволоділи ним і мали намір виїхати у невідомому напрямку, проте працівники правоохоронних органів завадили цьому. Свої дії працівники ПАТ КБ «Приватбанк» пояснили заборгованістю позивача перед фінансовою установою.
 
Зважаючи на те, що до вказаної ситуації було залучено свідків та правоохоронців, предмет лізингу з автостоянки представникам ПАТ КБ «Приватбанк» забрати не вдалось, але вони зняли реєстраційні номери, а також забрали ключі і документи, після чого залишили місце події, що підтверджується складеним свідками актом. 
 
17 грудня 2015 року позивач звернувся до лізингодавця з письмовим повідомленням про порушення його прав, однак поштове відправлення повернуто через відсутність адресата за вказаною у наявних у позивача документах адресою, що змусило його переглянути договірні правовідносини з лізингодавцем і звернутись до суду за захистом своїх прав.
Посилаючись на те, що підставою для реєстрації права власності на предмет лізингу у відповідності до пункту 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2009року № 1371) є оформлений в установленому порядку договір фінансового лізингу, який, як вказує позивач, сторони не укладали і нотаріально не посвідчили, просив про задоволення позову. 
 
У вересні 2016 року ТОВ «Автокредит Плюс» звернулось із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору фінансового лізингу дійсним. 
 
Позовна заява мотивована тим, що 18 травня 2015 року між товариством та ОСОБА_1 укладений договір фінансового лізингу, з умовами якого позивач погодився та підписав його. 
 
Сторони виконали умови договору, а саме товариство передало в лізинг позивачу автомобіль «Lexus LS 460», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а позивач виконував умови щодо сплати лізингових платежів. 
 
У зв`язку з викладеним товариство просило визнати дійсним договір фінансового лізингу від 18 травня 2015 року, а ОСОБА_1 у задоволенні позову відмовити.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття 
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 6 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.
 
Визнано недійсним публічний договір № DO1NA!0000656283 від 18 травня 2015 року фінансового лізингу, укладений між ТОВ «Автокредит Плюс» та ОСОБА_1 
 
Зобов`язано ОСОБА_1 повернути ТОВ «Автокредит Плюс» автомобіль «Lexus LS 460», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
 
Стягнено з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 313 092,97 грн і 3 130,93 грн судового збору. 
 
ТОВ «Автокредит Плюс» у задоволенні зустрічного позову про визнання договору фінансового лізингу дійсним відмовлено.
Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову та відмовляючи у задоволенні зустрічного, суд першої інстанції виходив з того, що договір фінансового лізингу укладено у простій письмовій формі, проте чинне законодавство передбачає нотаріальне посвідчення такого договору, оскільки він містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, тому дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання договору фінансового лізингу недійсним. Також суд першої інстанції вказував на те, що кожна зі сторін за таким договором зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину.
 
Постановою апеляційного суду Одеської області від 21 серпня 2018 року апеляційну скаргу ТОВ «Автокредит Плюс» залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 6 лютого 2017 року без змін.
 
Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала 
 
У вересні 2018 року ТОВ «Автокредит Плюс» подало до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просило змінити рішення Приморського районного суду м. Одеси від 6 лютого                           2017 року в частині застосування реституції та постанову апеляційного суду Одеської області від 21 серпня 2018 року, зменшивши розмір стягненої з товариства суми на 103 862,45 грн.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені у вказаній частині з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права. Товариство вказувало на те, що судами помилково застосовано реституцію до правовідносин, що склалися між сторонами. 
 
Зокрема, судами не взято до уваги, що складовою лізингового платежу за договором є плата за користування предметом лізингу, яка за своєю правовою природою є платою за користування майном, переданим у лізинг, яким позивач за первісним позовом користувався більше шести місяців. 
 
Крім того, товариству завдано збитків, що пов`язані з амортизацією предмета лізингу та неотриманням прибутку. Неправильно суди стягнули на користь ОСОБА_1 і кошти, витрачені на поліпшення предмета лізингу, у сумі 52 972,97 грн. Посилаючись на вказане, товариство вважає, що сума, стягнена з товариства на користь ОСОБА_1 , підлягає зменшенню. 
 
У іншій частині судові рішення не оскаржуються і касаційною інстанцією не переглядаються. 
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив 
 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи 
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 18 травня 2015 року ОСОБА_1 підписав заяву про приєднання до публічного договору № DO1NA!0000656283 фінансового лізингу.
 
У відповідності до умов заяви лізингоодержувач отримує предмет лізингу - «Lexus LS 460», 2007 року випуску, на 60 місяців, при цьому вносить аванс у розмірі 184 000 грн та здійснює подальші щомісячні платежі у розмірі                         по 10 746,67 грн у період з 5 по 9 число кожного місяця на транзитний рахунок, відкритий у ПАТ КБ «Приватбанк».
 
Отримавши предмет лізингу, ОСОБА_1 3 червня 2015 року сплатив на транзитний рахунок товариства 184 000 грн, що підтверджується заявою на переказ готівки #ICZKF0603DJDQU і не заперечується товариством. 
 
У подальшому він щомісяця вносив платежі за користування предметом лізингу згідно графіку сплати лізингових платежів (Додаток № 2).
 
Також судами встановлено, що останній платіж здійснений ОСОБА_1                         6 січня 2016 року. Таким чином, у період з червня 2015 року по січень 2016 року ним сплачено лізингодавцю 260 300 грн.
 
Крім того, лізингодержувачем здійснено поліпшення предмета лізингу на суму 52 792,97 грн, що також підтверджується відповідними платіжними документами.
 
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права 

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов до таких висновків.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».
 
Згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
 
Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
 
Аналіз норм чинного законодавства України дає підстави для висновку, що за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до                     статті 628 ЦК України.
 
Відповідно до статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. 
 
Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
 
Правовий висновок щодо необхідності укладення договору лізингу (найму транспортного засобу) у нотаріальній формі викладено у постановах Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 464/7192/15-ц (провадження № 61-3302св18), від 5 березня 2018 року у справі № 731/45/16-ц (провадження № 61-9325св18), від 26 червня 2018 року у справі № 613/433/16-ц (провадження № 61-2252св18), від 27 червня 2018 року у справі № 641/1721/16-ц (провадження № 61-21929св18) тощо. 
 
Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про те, що при укладенні спірного договору фінансового лізингу допущено порушення частини першої статті 220, статті 799 ЦК України, тобто договір є недійсним, оскільки не було дотримано обов`язкової нотаріальної форми договору; і такий висновок заявник не оспорює. 
 
Відповідно до статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
 
Отже, у разі застосування реституції за недійсним договором лізингу, лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався.
 
Особливі умови застосування правових наслідків недійсності договору фінансового лізингу або особливі наслідки недійсності договору фінансового лізингу закон не встановлює. 
 
Вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій врахували норми матеріального права і дійшли висновку, що укладений сторонами договір не відповідає вимогам закону щодо форми правочину в частині обов`язкового нотаріального посвідчення, тому правильно на підставі статті 216 ЦК України зобов`язали лізингодавця повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору у сумі 260 300 грн, а лізингоодержувача - повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме автомобіль «Lexus LS 460», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
 
За умовами встановленої судами і неоспореної заявником недійсності укладеного сторонами договору фінансового лізингу та відсутності особливостей, визначених законом, щодо правових наслідків недійсності відповідного правочину, покладення на лізингоодержувача обов`язку з повернення предмета лізингу лізингодавцю, а на останнього - обов`язку з повернення одержаних за такою угодою платежів, є правильним. 
 
Доводи касаційної скарги про необхідність відрахування від вказаної суми плати за користування предметом лізингу, збитків за амортизацію і  неотриманий прибуток прямо суперечать визначеним законом правовим наслідкам недійсності правочину (частина друга статті 216 ЦК України). 
 
Інші правові наслідки є винятком, що застосовуються виключно у разі неможливості такого повернення, проте судами попередніх інстанцій відповідних обставин не встановлено. 
 
Крім того, суди також вважали обґрунтованою вимогу лізингодержувача про стягнення з лізингодавця сплачених на поліпшення предмета лізингу 52 792,97 грн.
 
Проте до висновку про обґрунтованість позовних вимог у цій частині суди дійшли з неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки за правилам статті 216 ЦК України кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. 
 
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення коштів, сплачених на поліпшення предмета лізингу у розмірі 52 792,97 грн, суди попередніх інстанцій помилково вважали, що ці кошти підлягають поверненню в порядку реституції, що призвело до ухвалення помилкового рішення у цій частині, оскільки ці кошти не були одержані сторонами на виконання умов договору лізингу, тому за правилами статті 216 ЦК України поверненню не підлягають. 
 
Крім того, частина друга статті 806 ЦК України визначає, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 5 Глави 58 розділу III Книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. 

Статтею 801 ЦК України визначено, що обов`язок підтримувати транспортний засіб у належному технічному стані, а також обов`язок зі сплати податків та інших платежів покладається на наймача. 
 
Обставини, що підтверджують згоду лізингодавця на поліпшення транспортного засобу, суди не встановили і лізингодержувач на такі не посилався. 
 
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Наведене свідчить про те, що суди попередніх інстанцій, вирішуючи справу в частині застосування наслідків недійсності правочину, неправильно визначили суму коштів, що підлягає поверненню лізингоодержувачу, і помилково стягнули на його користь витрати, понесені ним на поліпшення предмета лізингу. 
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, касаційний суд змінює рішення Приморського районного суду м. Одеси                     від 6 лютого 2017 року в частині стягнення з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 313 092,97 грн та постанову апеляційного суду Одеської області від 21 серпня 2018 року, зменшивши вказану суму на 52 792,97 грн; тому загальна сума коштів, що підлягає стягненню, складає 260 300 грн.
 
Щодо судових витрат
 
Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
 
Пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. 

 
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
 
Оскільки касаційний суд дійшов висновку про зменшення суми, стягненої з ТОВ «Автокредит Плюс», судовий збір за подання позовної заяви підлягає відшкодуванню частково, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
 
За таких обставин судовий збір за подання позовної заяви підлягає відшкодуванню частково, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 2 603,06 грн. 
 
Разом з тим на користь ТОВ «Автокредит Плюс» підлягає стягненню з ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги та судовий збір за подання касаційної скарги пропорційно задоволеним вимогам апеляційної і касаційної скарги у розмірі 2 134,82 грн. 
 
При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частина десята статті 141 ЦПК України).
 
За таких обставин касаційний суд, керуючись статтею 141 ЦПК України і принципом пропорційності відшкодування судового збору, змінює розподіл судових витрат у справі і зменшує стягнену із ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 суму судового збору з 3 130,93 грн до 468,24 грн (2 603,06-2 134,82= 468,24).
 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Керуючись статтями 141, 409, 410, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» задовольнити частково.
 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 6 лютого 2017 року в частині суми стягнених з Товариства з обмеженою відповідальності «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 грошових коштів та відшкодованого судового збору і постанову апеляційного суду Одеської області від 21 серпня 2018 року змінити. 
 
Зменшити загальну суму стягнених із Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» у порядку реституції на користь ОСОБА_1 коштів з 313 092,97 грн до 260 300 грн.
 
Зменшити суму судового збору, стягнену з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 , з 3 130,93 грн до 468,24 грн.
 
Поновити виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси                   від 6 лютого 2017 року. 
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | В. О. Кузнєцов
Судді: | В. С. Жданова    С. О. Карпенко   В. А. Стрільчук    М. Ю. Тітов