Постанова
Іменем України
 
28 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 527/1995/16-ц
провадження № 61-17748св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю Інвестиційно-промислова компанія «Полтавазернопродукт»,
третя особа - Відділ Держгеокадастру у Глобинському районі Полтавської області,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 07 листопада 2016 року у складі судді Левицької Т. В. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 14 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Обідіної О. І., Пікуля В. П., Прядкіної О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Інвестиційно-промислова компанія «Полтавазернопродукт» (далі - ТОВ ІПК «Полтавазернопродукт»), третя особа - Відділ Держгеокадастру у Глобинському районі Полтавської області, про визнання договорів оренди землі припиненим та усунення перешкод у здійсненні права власності на майно шляхом звільнення земельних ділянок. Позов обґрунтовано тим, що 09 січня 2012 року між ним та Виробничим підрозділом Агрофірма «Степове» ТОВ ІПК «Полтавазернопродукт» було укладено договір оренди землі № 276 щодо земельної ділянки, кадастровий номер 5320684600:00:021:0074, яка знаходиться на території Кринківської сільської ради Глобинського району Полтавської області. Крім того, 09 січня 2012 року між його батьком ОСОБА_2 та Виробничим підрозділом Агрофірма «Степове» ТОВ ІПК «Полтавазернопродукт» було укладено договір оренди землі № 274 щодо земельної ділянки, кадастровий номер 5320684600:00:021:0072, яка знаходиться на території Кринківської сільської ради Глобинського району Полтавської області. Батькову земельну ділянку він успадкував згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом № 2?1199, виданим               29 жовтня 2015 року. Згідно з умовами пункту 36 спірних договорів оренди землі, які укладені строком на 5  років, дія договорів припиняється у разі закінчення строку, на який їх укладено. В цих договорах орендарем зазначено Виробничий підрозділ Агрофірма «Степове» ТОВ ІПК «Полтавазернопродукт», який не є самостійною юридичною особою, а лише структурним підрозділом юридичної особи, тому договори є фактично не укладеними. Всі умови використання переданих в оренду земельних ділянок сторонами виконані, а саме: земельні ділянки були використані у повному обсязі протягом усіх п`яти сільськогосподарських років. Надіславши відповідачу листи-повідомлення з проектами додаткових угод про дострокове розірвання договорів оренди землі від 09 січня 2012 року № 274 і № 276 та акти прийому-передачі земельних ділянок, він отримав відмову у поверненні йому орендованих земельних ділянок. З моменту збирання врожаю 2016 року й до 09 січня 2017 року (формальної дати закінчення строку дії договорів) на спірних земельних ділянках виростити й зібрати врожай сільськогосподарських культур неможливо, оскільки для отримання врожаю у 2017 сільськогосподарському році необхідно провести на земельних ділянках обов`язкові польові роботи восени 2016 року. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати припиненими договори оренди землі від 09 січня 2012 року № 274 і № 276, усунути перешкоди у здійсненні його права власності на спірні земельні ділянки та передати їх йому.
 
Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 07 листопада 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що вимоги позивача про визнання договорів оренди землі припиненими є необґрунтованими і передчасними, так як строк дії договорів оренди землі від 09 січня 2012 року № 274 та № 276 на момент звернення до суду не закінчився та вони є чинними. Посилання представника позивача на той факт, що відповідач (користувач землі) не зможе виростити та зібрати врожай сільськогосподарських культур до закінчення строку дії договорів оренди землі, а також на те, що земельні ділянки фактично були використанні протягом 2012, 2013, 2014, 2015, 2016 сільськогосподарських років, як на підставу для припинення договорів оренди землі є необґрунтованим, оскільки вказана підстава припинення договору оренди землі не передбачена пунктом 36 спірних договорів. Договори оренди землі від 09 січня 2012 року № 274 та № 276 укладені та підписані з боку орендаря директором виробничого підрозділу Агрофірма «Степове» ТОВ ІПК «Полтавазернопродукт» ОСОБА_3 , який діяв у межах своїх повноважень на підставі довіреності від 15 вересня 2010 року № 1621 та Статуту ТОВ ІПК «Полтавазернопродукт». Вимога про усунення перешкод у здійсненні права власності на майно шляхом звільнення земельних ділянок та передачу їх власнику є похідною від вимоги про визнання договорів оренди землі припиненими, у зв`язку з чим також не підлягає задоволенню.
 
 Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 14 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 07 листопада 2016 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції було правильно встановлено, що строк дії укладених 09 січня 2012 року спірних договорів оренди землі не закінчився як на час звернення до суду, так і на час розгляду справи, а відтак права та обов`язки сторін, визначені умовами договорів, є чинними. Застереження, викладене в пункті 8 спірних договорів оренди землі про те, що договір укладено на п`ять років, але в будь-якому випадку до моменту закінчення збирання врожаю орендарем, саме по собі не змінює строк дії договорів. Доводи апеляційної скарги, яка не містить нових фактів чи засобів доказування, не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне рішення, правильно застосувавши норми матеріального права та дотримавшись норм процесуального права.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
У січні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 07 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 14 грудня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні позову про визнання припиненим договору оренди землі від 09 січня 2012 року № 276 та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити в повному обсязі.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій правильно визнали, що строк дії спірних договорів оренди землі розпочався 09 січня 2014 року, однак не пояснили, яким чином відповідач (після збору врожаю пшениці у серпні) може здійснити на земельній ділянці сільськогосподарського призначення свої права з 27 вересня 2016 року до 09 січня 2017 року. Спірні договори оренди землі укладено на 5 років (у разі їх укладення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва - з урахуванням ротації культур згідно з проектом землеустрою), але в будь-якому випадку діють до моменту закінчення збирання врожаю орендарем. Домовленості про те, що орендар може засіяти земельну ділянку у строки дії договору, а зібрати врожай вже після його закінчення немає. Тому укладені 09 січня 2012 року договори оренди землі припиняються в будь-якому випадку моментом закінчення збирання врожаю орендарем на останньому (п`ятому) 2016 році користування. Той факт, що відповідач до дня подання позову вже зібрав врожай 2016 року, підтверджується листом Кринківської сільської ради Глобинського району Полтавської області від 20 вересня 2016 року. Тобто на день подання позову спірні земельні ділянки були звільнені від врожаю 2016 року та підлягали поверненню. Суди попередніх інстанцій не вирішили спір по суті, оскільки вони не обчислили строк дії спірних договорів, а лише зазначили про їх чинність, а також не спростували доводів про те, що договори оренди землі укладено неуповноваженою особою.
 
У червні 2017 року ТОВ ІПК «Полтавазернопродукт» подало заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просило відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення ухвалені на підставі повного і всебічного з`ясування обставин справи з дотриманням вимог чинного законодавства і є правильними за своєю суттю, а тому не підлягають скасуванню. Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та є необґрунтованими. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Глобинського районного суду Полтавської області.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
19 квітня 2018 року справу № 527/1995/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 07 листопада 2016 року та ухвала Апеляційного суду Полтавської області від 14 грудня 2016 року оскаржені заявником лише в частині відмови у задоволенні позову про визнання припиненим договору оренди землі № 276, укладеного 09 січня 2012 року між ОСОБА_1 та Виробничим підрозділом Агрофірма «Степове» ТОВ ІПК «Полтавазернопродукт», тому переглядаються касаційним судом тільки в цій частині.
 
Частиною першою статті 2 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України (далі- ЗК України), Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
 
У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, другою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини статті 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.
 
За приписами статті 1 Закону України «Про оренду землі», яка кореспондується з положеннями частини першої статті 93 ЗК України, орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
 
Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди 
землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
 
Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
За змістом статті 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної  ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6 , 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.
 
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення (частини перша та друга статті 631 ЦК України).
 
Згідно з частинами першою та третьою статті 19 Закону України «Про оренду землі»строк дії  договору  оренди  землі  визначається  за   згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. При передачі в оренду сільськогосподарських угідь для ведення товарного сільськогосподарського виробництва  строк  дії  договору оренди   земельних  ділянок  визначається  з  урахуванням  періоду ротації основної сівозміни згідно з проектами землеустрою.
 
Судами встановлено, що 09 січня 2012 року між орендодавцем ОСОБА_1 та орендарем Виробничим підрозділом Агрофірма «Степове» ТОВ ІПК «Полтавазернопродукт» в особі директора Яроцького О. А., який діяв на підставі Статуту ТОВ ІПК «Полтавазернопродукт» та довіреності від 15 вересня 2010 року, було укладено договір оренди землі № 276. Пунктами 1 та 2 цього договору передбачено, що орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку площею 4,44 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Кринківської сільської ради Глобинського району Полтавської області. Вказаний договір зареєстровано у відділі Держкомзему у Глобинському районі, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 23 травня 2012 року за № 532060004003068.
 
Пунктом 5 договору оренди землі від 09 січня 2012 року № 276 передбачено, що договір укладено на 5 років (у разі укладення договору оренди землі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва - з урахуванням ротації культур згідно з проектом землеустрою), але в будь-якому випадку діє до моменту закінчення збирання врожаю орендарем.
 
Дія договору оренди припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; придбання орендарем земельної ділянки у власність; відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем; викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; ліквідації юридичної особи - орендаря; в інших випадках, передбачених законом. Перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору (пункти 36 і 39 договору оренди землі від 09 січня 2012 року № 276).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Встановивши, що на час звернення ОСОБА_1 до суду з позовом та на час розгляду справи судами строк, на який було укладено договір оренди землі від 09 січня 2012 року № 276, не закінчився, і права та обов`язки сторін за цим договором є чинними, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову.
 
Доводи заявника про те, що строк дії спірного договору оренди землі припиняється у будь-якому випадку моментом закінчення збирання врожаю орендарем на останньому (п`ятому) 2016 році користування, є безпідставними, оскільки застереження, викладене в пункті 8 цього договору, про те, що договір укладено на п`ять років, але в будь-якому випадку діє до моменту закінчення збирання врожаю орендарем, саме по собі не змінює строк дії договору. Таке застереження є додатковою гарантією орендаря для захисту його майнового інтересу щодо завершення збирання врожаю. 
 
Той факт, що на час подання позову відповідач вже зібрав врожай, не впливає на чинність договору та строк його дії. Посилання заявника в касаційній скарзі на статтю 607 ЦК України щодо припинення зобов`язання неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає, не заслуговують на увагу, оскільки вказані положення не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, в яких орендар вправі використовувати об`єкт оренди до закінчення строку дії договору, а вже після цього зобов`язаний повернути орендовану земельну ділянку її власнику. 
 
Доводи заявника про те, що судами не вирішено спір по суті та не визначено строк дії спірного договору оренди землі, є неспроможними, так як цей строк встановлений сторонами в договорі за їх домовленістю, що відповідає змісту договірних правовідносин та вимогам цивільного законодавства, зокрема щодо визначення істотної умови договору оренди землі - строку його дії. В межах вирішення позовних вимог про визнання договору припиненим судами попередніх інстанцій було встановлено чинність спірного договору та обґрунтовано спростовано аргументи заявника про закінчення строку його дії.
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цими судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржувані судові рішення суду відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 07 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 14 грудня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | В. А. Стрільчук
| С. О. Карпенко
| М. Ю. Тітов