Постанова
Іменем України
 
16 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 299/2240/16-ц
провадження № 61-33124св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Кузнєцова В. О., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Виноградівська взуттєва фабрика», Виноградівська міська рада Закарпатської області, Виноградівська районна державна адміністрація Закарпатської області, 
треті особи: Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області, ОСОБА_2 Клара ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від  29  березня 2017 року у складі судді Левка Т. Ю. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 08 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Собослой Г. Г., Фазикош Г. В., Готри Т. Ю., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У серпні 2016 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виноградівська взуттєва фабрика» (далі - ТОВ «Виноградівська взуттєва фабрика», Товариство, Взуттєва фабрика), Виноградівської міської ради Закарпатської області (далі - Виноградівська міська рада), Виноградівської районної державної адміністрації Закарпатської області (далі - Виноградівська РДА), треті особи: Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області, ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , про визнання недійсними рішення та розпорядження, свідоцтва про право власності на майно, посилаючись на те, що він є колишнім працівником ТОВ «Виноградівська взуттєва фабрика». В 1997 році Товариство стало виділяти своїм працівникам квартири в будинках, які знаходилися по АДРЕСА_1. 07 липня 1998 року між ним, а також ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та Взуттєвою фабрикою було укладено договір про сумісну діяльність, за яким вони (мешканці              4-квартирного будинку АДРЕСА_1) зобов`язалися спільними коштами та зусиллями добудувати вказаний будинок, після чого мали право на приватизацію квартир. Протягом одинадцяти років вони зі своїх заробітків закуповували будівельні матеріали, наймали підрядників, добудували житлові квартири в будинку та влаштували прибудинкову територію. Однак згодом він дізнався, що ТОВ «Виноградівська взуттєва фабрика» без відома та згоди мешканців одноосібно ввела будинок в експлуатацію та визнала за собою право власності на об`єкт нерухомості в цілому. Товариство звернулося до суду з позовом про їх виселення із займаних житлових приміщень. Вважає, що такі дії Взуттєвої фабрики порушують права та інтереси мешканців будинку, позбавляють їх можливості приватизувати квартири. Крім того, введення об`єкта в експлуатацію та одноосібне визнання права власності здійснене з грубим порушенням норм чинного законодавства, оскільки Товариство не мало права користування або власності на земельну ділянку під вказаним будинком. Акт про прийняття закінченого будівництвом об`єкта в експлуатацію у 2008 році не відповідає встановленій формі та складений неправомочною комісією. Спірний будинок є державною власністю та збудований самочинно. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив: визнати недійсним пункт 1.2 розпорядження голови Виноградівської РДА від 26 грудня 2008 року № 489 в частині затвердження акта державної приймальної комісії від 22 грудня 2008 року про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом 4-квартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 ; визнати недійсним пункт 3 рішення Виконавчого комітету Виноградівської міської ради від 24 лютого 2009 року № 54 в частині оформлення за ТОВ «Виноградівська взуттєва фабрика» права власності на вказаний 4-квартирний будинок; визнати недійсним свідоцтво на право власності на нерухоме майно (спірний житловий будинок) серії НОМЕР_1 , видане 26 лютого 2009 року Виконавчим комітетом Виноградівської міської ради на ім`я Товариства; скасувати відповідну державну реєстрацію права власності.
 
Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 29 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що  ОСОБА_1 не довів ті обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог. Згідно з пунктом 2.2 договору про сумісну діяльність від 07 липня 1998 року його сторони наділені переважним правом перед третіми особами на викуп (в тому числі приватизацію) майнової частки Товариства після здачі будинку в експлуатацію. Матеріали справи не містять відомостей про визначення остаточної величини часток сторін, що є обов`язковим. Акт про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 22 грудня 2008 року відповідає встановленій формі та складений правомочною комісією. Спірний житловий будинок знаходиться на земельній ділянці, яка була виділена Взуттєвій фабриці під будівництво п`яти 4-квартирних житлових будинків на підставі рішення Виконавчого комітету Виноградівської міської ради від 01 грудня 1988 року № 380. Таким чином, ТОВ «Виноградівська взуттєва фабрика» володіє спірним майном, яке не є об`єктом державної власності, на законних підставах.
 
Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 08 серпня 2017 року апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_6 відхилено. Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 29 березня 2017 року залишено без змін. 
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
У вересні 2017 року представник  ОСОБА_1 - ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 29 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 08 серпня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що у своїх рішеннях суди попередніх інстанцій не послалися на жодну норму матеріального права, тобто не визначилися, які правові норми підлягають застосуванню до спірних правовідносин, чим грубо порушили вимоги статті 214 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року). Судами не дано оцінки та не спростовано доводи позивача щодо його права як сторони договору про сумісну діяльність на приватизацію квартири після введення житлового будинку в експлуатацію. Також суди не взяли до уваги правовий висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 25 червня 2011 року у справі № 3-58гс11, на який позивач посилався, та не навели мотивів відступлення від нього. Втручання держави у право власності Товариства на спірний об`єкт є законним, відповідає вимогам  статей 328, 329, 331, 376, 396 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). ОСОБА_1 та інші мешканці будинку мали обґрунтовані очікування щодо набуття права власності (в тому числі на умовах приватизації) на збудовані ними ж квартири. Суди не врахували, що правовідносини у цій справі регулюються статтями 430 - 434 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК Української РСР) у взаємозв`язку зі статтями 1130, 1131 ЦК України. Договір про сумісну діяльність від 07 липня 1988 року за своєю правовою природою є договором про спільну діяльність, оскільки його предметом є дольова участь осіб у будівництві об`єкта нерухомості. Тому завершений будівництвом житловий будинок є спільною власністю учасників вказаного правочину пропорційно до їх інвестицій в цей об`єкт. Введення спірного житла в експлуатацію здійснене з грубим порушенням норм чинного законодавства. 
 
У травні 2018 року ТОВ «Виноградівська взуттєва фабрика» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, посилаючись на те, що спірний житловий будинок був добудований та введений в експлуатацією виключно зусиллями Товариства. Витрати сторін на ремонт квартир не є такими, що здійсненні на виконання умов договору про сумісну діяльність від  07 липня 1998  року, а є особистими витратами. Враховуючи повне ухилення від виконання своїх зобов`язань за вказаним правочином, позивач не має права на приватизацію квартири, про що він неодноразово повідомлявся. Спірний будинок не є об`єктом державної власності і Взуттєва фабрика володіє ним на законних підставах.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Виноградівського районного суду Закарпатської області.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
01 червня 2018 року справу № 299/2240/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до статті 213 ЦПК України 2004 року рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).
 
Відповідно до частини першої статті 303, частини першої статті 304 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України 2004 року.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення у повній мірі не відповідають.
 
Судами встановлено, що 07 липня 1998 року між Взуттєвою фабрикою та ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 було укладено договір про сумісну діяльність, згідно з пунктом 1.2 якого вказані особи як мешканці зобов`язалися добудувати 4-квартирний житловий будинок по АДРЕСА_1 , що належав підприємству, після чого - мали право на приватизацію квартир.
 
Пунктом 2.2 вказаного договору передбачено, що сторони наділені переважним правом перед третіми особами на викуп (в тому числі приватизацію) майнової частки фабрики після здачі будинку в експлуатацію.
 
Згідно з актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 22 грудня 2008 року, затвердженим розпорядженням голови Виноградівської РДА від 26 грудня 2008 року № 489,                      4-квартирний житловий будинок по АДРЕСА_1 ОСОБА_11 був прийнятий в експлуатацію.
 
У вказаному акті, зміст якого відповідає формі Акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, затвердженого наказом Держбуду України  від 27 січня 2005 року № 21, чинного на час виникнення спірних правовідносин, міститься інформація про: об`єкт, який вводиться в експлуатацію, та адресу його розташування; державну приймальну комісію та її склад; надану документацію (архітектурно-планувальне завдання і проектно-виконавча документація, пункти 2.7, 2.10 Державних будівельних норм A3.1-3-94); генерального підрядчика та субпідрядні організації; розробника проектно-кошторисної документації; затвердження архітектурно-планувального завдання та проектно-кошторисної документації; термін виконання будівельно-монтажних робіт, а також інші відомості.
 
Склад комісії сформований відповідно до вимог пункту 12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 року № 1243, чинного на час виникнення спірних правовідносин.
 
Згідно з архітектурно-планувальним завданням, затвердженим районним архітектором 11 жовтня 1989 року, забудовником спірного будинку була Взуттєва фабрика, а її представник - заступник директора фабрики ОСОБА_9 - виступав від імені експлуатаційної організації, про що також було зазначено в акті державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 22 грудня 2008 року.
 
З метою забезпечення прав осіб, які уклали з Товариством договір про спільну сумісну діяльність від 07 липня 1998 року, пунктом 2 Розпорядження голови Виноградівської РДА від 26 грудня 2008 року № 489 було зобов`язано забудовника передати, а Виноградівську міську раду - взяти на баланс 4-квартирний житловий будинок по АДРЕСА_1 для подальшої приватизації громадянами квартир з врахуванням умов указаного договору.
 
Пунктом 3 рішення Виконавчого комітету Виноградівської міської ради від 24 лютого 2009 року № 54 «Про визнання права власності на будівлі» визнано за Взуттєвою фабрикою право приватної власності в цілому на 4-квартирний житловий будинок по АДРЕСА_1 .
 
Також вказаним рішенням доручено Виноградівському районному бюро технічної інвентаризації провести необхідну реєстрацію, а саме: оформити Товариству свідоцтво про право власності на спірний будинок на підставі проведеної технічної інвентаризації.
 
26 лютого 2009 року Виконавчий комітет Виноградівської міської ради видав Взуттєвій фабриці свідоцтво на право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 - на          4-квартирний житловий будинок по АДРЕСА_1 , а Виноградівське районне бюро технічної інвентаризації здійснило реєстрацію права власності на нерухоме майно, що стверджується витягом про реєстрацію права власності.
 
Спірний житловий будинок знаходився на земельній ділянці, яка була виділена Взуттєвій фабриці під будівництво п`яти 4-квартирних житлових будинків на підставі рішення Виконавчого комітету Виноградівської міської ради від 01 грудня 1988 року № 380.
 
Згідно з пунктом 3.2 договору про сумісну діяльність від 07 липня 1998 року на момент його укладення частки сторін в сумісній діяльності умовно визначаються наступним чином: частка підприємства становить 100 %; частка ОСОБА_7 - 0 %; частка ОСОБА_10 - 0 %; частка ОСОБА_9 - 0 %;  частка ОСОБА_1 - 0 %. Вартість оцінки вкладів сторін не є фіксованою величиною і підлягає переоцінці у відповідності до фактичного внеску сторін в сумісну діяльність. Остаточна вартість (величина) часток сторін визначається на момент закінчення будівництва. Визначення остаточної величини часток сторін є обов`язковим і проводиться шляхом визначення в грошовій формі сукупного вкладу кожної сторони. Вартість будматеріалів при визначенні остаточної величини часток визначається за цінами, що діють на момент введення об`єкта в експлуатацію. Вартість прикладеної фізичними особами - учасниками договору праці визначається за розцінками на будівельно-монтажні роботи, що діють на момент введення об`єкта в експлуатацію.
 
На момент введення об`єкта в експлуатацію сторонами не дотримані вказані вимоги договору.
 
Матеріали справи не містять відомостей про визначення остаточної величини часток сторін, що є обов`язковим, - не визначено у грошовій формі сукупного вкладу кожної сторони, з урахуванням того, що вклад підприємства у вигляді об`єкта незавершеного будівництва було оцінено в сумі 70 900 грн.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Вважаючи, що ТОВ «Виноградівська взуттєва фабрика» володіє спірним 4-квартирним житловим будинком по АДРЕСА_1 , який не є об`єктом державної власності, на законних підставах, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
 
Проте повністю погодитися з таким висновком судів не можна з огляду на таке.
 
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 16 ЦК України).
 
Згідно з частинами першою, другою статті 8 ЦПК України 2004 року суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.
 
Відповідно до частини другої статті 213, пункту 4 частини першої статті 214 ЦПК України 2004 року законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання: яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
 
Однак в порушення вимог наведених правових норм в оскаржуваних рішеннях суди попередніх інстанцій взагалі не навели відповідного правового обґрунтування (не визначилися з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини) та не вказали, з яких саме правових підстав відмовляють в задоволенні позову. 
 
Також в порушення вимог статей 212-215, 303-304 ЦПК України 2004 року суди не дослідили належним чином договір про сумісну діяльність від 07 липня 1998 року та не дали жодної оцінки і не спростували доводів позивача про те, що вказаний правочин за своєю правовою природою є договором про спільну діяльність, його предметом є дольова участь осіб у будівництві об`єкта нерухомості, у зв`язку з чим завершений будівництвом житловий будинок є спільною власністю сторін правочину пропорційно їх обсягу інвестування в цей об`єкт, що свідчить про їх право на приватизацію квартири після введення житлового будинку в експлуатацію.
 
Крім того, переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд не перевірив доводів заявника про те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми статей 430 - 434 ЦК Української РСР у взаємозв`язку зі статтями 1130, 1131 ЦК України, положення яких визначають поняття та зміст договору про спільну діяльність.
 
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях у достатній мірі не виклали мотиви, на яких вони базуються, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).
 
В силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом установлення фактичних обставин у справі, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції Верховного Суду, тому оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню, оскільки суди не виконали належним чином своїх обов`язків, що стало причиною передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позову. 
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Враховуючи, що судами обох попередніх інстанцій не встановленні фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалені ними судові рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, а тому підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до місцевого суду для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.
 
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_6 задовольнити частково.
 
Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 29 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 08 серпня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | В. О. Кузнєцов
Судді: | В. М. Ігнатенко
| С. О. Карпенко
| В. А. Стрільчук
| М. Ю. Тітов