Постанова                                                                  
Іменем України
11 вересня 2019 року 
м. Київ
справа № 127/23520/16-ц
провадження № 61-3872св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа - Вінницький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 листопада 2018 року у складі судді Короля О. П. та постанову Вінницького апеляційного суду від 23 січня 2019 року у складі колегії суддів: Сопруна В. В., Марчук В. С., Матківської М. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Вінницький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області (далі - Вінницький МВ ДРАЦС ГТУЮ у Вінницькій області), про визнання батьківства.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з                 2014 року до червня 2016 року проживали разом однією сім`єю, а ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка - ОСОБА_3 .
На момент народження дитини сторони проживали окремо, дитина була зареєстрована у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області на підставі частини першої статті 135 СК України - зі слів матері.
У свідоцтві про народження дитини в графі «батько» було зазначене прізвище матері « ОСОБА_3 », а ім`я та по батькові вказано - « ОСОБА_1 ».
На підставі викладеного  ОСОБА_1 просив визнати його батьком ОСОБА_3 ; зобов`язати Вінницький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції  у Вінницькій області внести зміни в Книгу реєстрації народжень, актовий запис від 05 березня 2015 року № 863 про народження ОСОБА_3 , змінивши у графі «батько» ОСОБА_1 на ОСОБА_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 листопада 2018 року позов задоволено. 
Визнано ОСОБА_1 батьком ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Вінниці.
Зобов`язано Вінницький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області внести зміни у Книгу реєстрації народжень, актовий запис від 05 березня 2015 року № 863 про народження ОСОБА_3 , змінивши у графі «батько» ОСОБА_1 на ОСОБА_1 
Судові витрати залишено за позивачем ОСОБА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги є обґрунтованими, а відповідач двічі ухилялася від проведення експертизи, тому наявні правові підстави для застосування норми статті 109 ЦПК України, суд визнає факт, для з`ясування якого експертиза була призначена.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Вінницького апеляційного суду від 23 січня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що експертиза не була проведена з вини відповідача у зв`язку з тим, що перший раз до експертної установи не з`явилась відповідач           ОСОБА_2 з дитиною, а другий раз до експертної установи з`явилась відповідач без дитини. Таким чином, судовий експерт не мав можливості відібрати біологічні зразки у дитини ОСОБА_3 для виконання ухвали суду.
Також апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції, правильно визначив характер спірних правовідносин та норму права, яка підлягала застосуванню до цих правовідносин, обґрунтовано виходив із того, що положення частини другої статті 129 СК України не поширюються на правовідносини, які виникають на підставі статті 128 СК України, а тому позивачем не пропущені строки позовної давності.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, справу направити на новий розгляд.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкових висновків про наявність правових підстав для застосування у цій справі норми статті             109 ЦПК України. 
Так, суди безпідставно вважали, що відмова відповідача від проходження експертизи на встановлення батьківства є достатньою підставою для визнання такого факту, не розглядаючи питання про поінформованість відповідача щодо проведення такої експертизи. 
Разом з тим, у матеріалах справи відсутні будь-які докази належного повідомлення ОСОБА_2 про проведення експертизи перший раз.
Що стосується другої експертизи, то причина неявки дитини була пов`язана з її хворобою, що підтверджується довідкою з лікарні, проте навіть за наявності доказів медичного огляду ОСОБА_3 лікарем суди не вважали за потрібне перенести проведення експертизи. 
Крім того, суди залишили поза увагою доводи відповідача, щодо заявлених позовних вимог та не спростували їх належними та допустимими доказами. Позивач не забрав дитину з пологового будинку. Жодних доказів допомоги з забезпечення дитини належним вихованням, розвитком, харчуванням, одягом, охороною її здоров`я, оплатою рахунків з медичних закладів позивач не надав.
Суди не дали належної правової оцінки поясненням свідків, які містять розбіжності, проте у своїй більшості свідки стверджують, що сторони проживали з жовтня 2014 року до січня 2015 року, а дитина народилася                    ІНФОРМАЦІЯ_1, отже вказані обставини спростовують заявлені позивачем вимоги.
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 24 червня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано цивільну справу.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
02 серпня 2019 року справу передано до Верховного Суду.
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду                                     від 02 вересня 2019 року справу призначено до розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мали відносини і деякий час проживали разом.
ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 народила дочку ОСОБА_3 Дитина була зареєстрована у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області відповідно до частини першої статті 135 СК України.
У свідоцтві про народження дитини в графі «батько» було зазначене прізвище матері « ОСОБА_3 », а ім`я і по батькові вона вказала позивача - « ОСОБА_1 ».
Для з`ясування обставин в справі, а саме встановлення батьківства позивача відносно малолітньої ОСОБА_3 , судом першої інстанції двічі ухвалами від 19 січня 2017 року та від 25 жовтня 2017 року було призначено судову генетичну експертизу.
Еспертиза не була проведена у зв`язку з тим, що перший раз до експертної установи ОСОБА_2 та дитина не з`явились, а другий раз до експертної установи з`явилась відповідач без дитини. Судовий експерт не мав можливості відібрати біологічні зразки у дитини ОСОБА_3 для виконання ухвали суду.
Встановлено, що в суді апеляційної інстанції сторони не заявляли клопотання про призначення судової генетичної експертизи.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає задоволенню.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог                                і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду не відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (частина друга і третя статті 5 СК України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 17 травня 2007 року                              у справі «Jevremovic v. Serbia» зазначив, що у відповідності до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під час розгляду скарги про встановлення батьківства суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини.
Відповідно до частини першої статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
Згідно з частин першої - третьої статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.
Заяви про встановлення факту як батьківства, так і материнства суд приймає до розгляду, якщо запис про батька (матір) дитини в Книзі реєстрації народжень учинено згідно зі статтею 135 СК України. 
Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). 
Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. 
Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень процесуального права, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. 
Відповідно до статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
У разі коли безпідставне ухилення сторони у справі зазначеної категорії (щодо визнання батьківства) від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд за наявності правових підстав може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза).
Згідно з пунктом 4 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до частини другої статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно (частина четверта статті 74 ЦПК України в редакції, чинній на час вирішення питання щодо проведення експертизи в суді першої інстанції).
Разом з тим, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази належного повідомлення відповідача про проведення судово-генетичної експертизи у Вінницькому науково-дослідному експертно-криміналістичному центрі Міністерства внутрішніх справ України                                    на вул. В  Порика, 8 у м. Вінниці, яка призначена за клопотанням позивача ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19 січня 2017 року. 
Як вбачається з протоколу судового засідання відповідач або її представник не були присутні в судовому засіданні 19 січня 2017 року під час постановлення ухвали суду про призначення у справі судово-генетичної експертизи.
Поштове відправлення, в якому було направлено  ОСОБА_2 вказану вище ухвалу від 19 січня 2017 року, повернулося до суду без вручення адресату з відміткою оператора поштового зв`язку - за закінченням терміну зберігання.
У лютому 2017 року до суду надійшло клопотання судового експерта, в якому останній просив зобов`язати сторін по справі та дитину  ОСОБА_3 разом з`явитися до Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України для відбору експериментальних зразків 01 березня 2017 року з 11.00 год. до 12.00 год.
Разом з тим, з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що  ОСОБА_2 була повідомлена про необхідність з`явлення 01 березня 2017 року до експертної установи для проведення експертизи лише 15 березня 2017 року.
Отже, відповідач не знала, відповідно, не могла з`явитися разом з дитиною до експертної установи для відбору експериментальних зразків для проведення вказаного вище дослідження 01 березня 2017 року.
Також у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази безпідставного ухилення відповідача від участі в експертизі, призначеної ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25 жовтня            2017 року.
Як вбачається з протоколу судового засідання від 25 жовтня 2017 року відповідач та її представник були присутні під час проголошення вищевказаної ухвали Вінницького міського суду Вінницької області                       від 25 жовтня 2017 року.
Відповідно до клопотання Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України                           від 08 лютого 2017 року експерт просив суд зобов`язати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та дитину ОСОБА_3 разом з`явитися до експертної установи 28 листопада 2017 року з 10.00 год. до 11.00 год. для відбору експериментальних зразків для проведення молекулярно-генетичної експертизи.
07 грудні 2017 року до суду надішло повідомлення Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України про неможливість проведення експертизи, в якому зазначено, що 28 листопада 2017 року для відбору експериментальних зразків з`явилися ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а дитина ОСОБА_3 не з`явилася.
Заперечуючи проти ухилення від проведення експертизи 28 листопада          2017 року у Вінницькому науково-дослідному експертно-криміналістичному центрі Міністерства внутрішніх справ України, відповідач вказувала, що на час проведення цієї експертизи її дочка була хворою, тому не змогла з`явитися до експертної установи.
У мотивувальній частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Проте суди на доводи відповідача уваги не звернули та не спростували їх належними та допустимими доказами.
З огляду на такі обставини, немає підстав стверджувати, що відповідач ухилялася від проведення судової експертизи, призначеної судом першої інстанції за клопотанням позивача. Отже, у матеріалах справи відсутні докази, що вказана судова експертиза не була проведена саме з вини відповідача.
Позивач у суді апеляційної інстанції не заявляв клопотання про призначення експертизи, тому висновки судів про свідоме повне ухилення відповідача від проведення експертизи з посиланням на статтю 109 ЦПК України зроблені судами передчасно, а такі висновки суперечать принципам справедливості та пропорційності.
Крім того, висновки судів є немотивованими та передчасними ще й тому, що відповідач, заперечуючи проти позову, зазначала про негативну характеристику позивача (його судимість), його неврівноваженість, що може вплинути на його спілкування з дитиною, а також на інші обставини, які у сукупності, на її думку, свідчать про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог.
Під час періодичного тимчасового проживання сторін позивач поводив себе неналежним чином (влаштовував сварки та бив відповідача у присутності дітей). Так, у ніч з 26 на 27 травня 2015 року після побиття позивачем відповідача, останню забрала швидка медична допомога, а 27 травня                2015 року за вказаним фактом порушена кримінальна справа.
З обвинувального акта у кримінальному провадженні відносно                        ОСОБА_1 вбачається, що останній раніше судимий: 19 листопада                       1990 року Староміським районним судом міста Вінниці за частиною другою статті 141, частиною другою статті 142, статтею 42 КК Українидо позбавлення волі на строк 4 роки посиленого режиму з конфіскацією майна;04 серпня 1997 року Богунським районним судом міста Житомира за статтями 102, 123, 42 КК України до позбавлення волі строком 4 роки; 27 грудня 2006 року Ленінським районним судом міста Вінниці за статтею 19, частиною другою статті 215-3, статтею 290, частиною першою статті 80 КК України до позбавлення волі на строк б років, 14 серпня 2013 року Вінницьким міським судом Вінницької області за частиною першою статті 263 КК України до позбавлення волі строком на 1 рік на підставі статті 75 КК України, від відбуття покарання звільнений з випробним терміном 1 рік.
Вироком Вінницького міського суду Вінницької області 05 грудня 2016 року у справі № 127/18655/16-к, який набрав законної сили, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 125 КК України та призначено йому покарання у виді 200 годин громадських робіт.
Вказаним вироком встановлено, що ОСОБА_1 наніс тілесні ушкодження ОСОБА_2 та її дочці ОСОБА_7 .
Таким чином, відповідач стверджувала, що позивач не довів належними та допустимими доказами заявлених вимог, що може свідчити про його батьківство, а також про можливість належного виховання  ОСОБА_3 .
Тому вищевказані обставини та докази на їх підтвердження не в повному обсязі досліджені судами.
Отже, враховуючи ту обставину, що експертиза, яка не була проведена, не є обов`язковою відповідно до вимог статті 105 ЦПК України, суди дійшли передчасного висновку, що її непроведення  без дослідження у сукупності із іншими доказами є обов`язковою підставою для задоволення позовних вимог.
Законодавством передбачено певні обов`язки батьків щодо їх дитини, а також необхідність приймати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, інших осіб.
Враховуючи предмет спору та значення справи для сторін, суд повинен діяти, виходячи у першу чергу з інтересів дитини.
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них.
Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
Таким чином, суди не встановили усіх обставин, необхідних для правильного вирішення справи та не дослідили докази на їх підтвердження.
Разом з тим, аргументи касаційної скарги про те, що суди незаконно не застосували наслідки спливу строку позовної давності, передбачені частиною другою статті 129 СК України, є безпідставними, оскільки положення цієї статті стосуються спору про батьківство між чоловіком матері дитини та особою, яка вважає себе батьком дитини, а тому не можуть бути застосовані до вимог про визнання батьківства відносно дитини, у записі про народження якої внесено відомості про батька дитини за вказівкою матері на підставі статті 135 СК України.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи        в касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, тому суд касаційної інстанції позбавлений можливості усунути вказані недоліки і перевірити доводи позивача та відповідачів, оскільки вони потребують встановлення обставин, які не були встановлені судом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд              є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Отже, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог  статті 411 ЦПК України.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд                  у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 листопада         2018 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 23 січня                    2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                     В. С. Висоцька
Судді                                                                                                 А. І. Грушицький
І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська