Постанова
Іменем України
 
20 листопада 2019 року 
м. Київ
 
справа № 757/46770/16-ц
провадження № 61-1958св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Кузнєцова В. О., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 березня 2017 року у складі судді Батрин О. В. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Прокопчук Н. О., Семенюк Т. А., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» (далі - ПАТ «Банк Кредит Дніпро») про зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що 07 грудня 2014 року він звертався до відділення «Березинський» ПАТ «Банк Кредит Дніпро» з проханням відкрити поточний рахунок (картковий рахунок «Соціальна картка») та укласти з ним відповідний договір банківського рахунку. Проте йому було відмовлено у відкритті рахунку та в укладанні договору з тих підстав, що він не повідомив номер свого телефону. 19 грудня 2014 року він подав скаргу, в якій просив відповідача поновити його порушене право на відкриття карткового рахунку, повідомити правові підстави відмови в укладенні договору, а також - надати інформацію про дні прийому громадян керівниками банку та його структурних підрозділів. 20 та 22 грудня 2014 року він знову намагався відкрити у відділенні «Березинський» ПАТ «Банк Кредит Дніпро» поточний рахунок, однак такі спроби виявилися безрезультатними (через неповідомлення номера телефону йому відмовили в укладенні договору банківського рахунку). 19 січня 2015 року він отримав від банку лист-відповідь на скаргу, яка не містила запитуваної ним інформації. Крім того, працівник відповідача ОСОБА_2 , яка підписувала вказаний лист, не уповноважена розглядати звернення громадян. 28 січня 2015 року він подав до ПАТ «Банк Кредит Дніпро» скаргу на недостовірну інформацію, яка містилася в листі від 19 січня 2015 року, відповідь на яку не отримав. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив: зобов`язати відповідача укласти з ним договір банківського рахунку та відкрити картковий рахунок у відділенні банку «Березинський»; зобов`язати відповідача надати йому повну та достовірну інформацію, яку він запитував у скаргах від 19 грудня 2014 року та від 28 січня 2015 року; відшкодувати йому моральну шкоду, заподіяну неправомірними діями працівників банку.
 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 17 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 не повідомив відповідачу свій контактний номер телефону, що унеможливило здійснення ідентифікації клієнта, у зв`язку з чим банк правомірно відмовив позивачу у відкритті рахунку та в укладенні договору банківського рахунку. Відповіді, які працівники ПАТ «Банк Кредит Дніпро» надали на скарги позивача, є повними та обґрунтованими. Оскільки відповідач не порушував прав та законних інтересів ОСОБА_1 , то відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, розмір якої не визначений позивачем на час розгляду справи.
 
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 26 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 березня 2017 року в частині відмови в задоволенні позову про визнання неправомірними дій працівників ПАТ «Банк Кредит Дніпро» щодо відмови в укладенні договору банківського рахунку та відкриття поточного рахунку скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позову. Визнано дії працівників ПАТ «Банк Кредит Дніпро» щодо відмови в укладенні договору банківського рахунку та відкриття поточного рахунку - карткового рахунку у відділенні банку «Березинський» у зв`язку з ненаданням ОСОБА_1 свого номера телефону неправомірними. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1 818,96 грн. Стягнуто з ПАТ «Банк Кредит Дніпро» на користь держави судовий збір в розмірі 551,20 грн. В решті рішення місцевого суду залишено без змін.
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що в цивільно-правових відносинах банк зобов`язаний укласти договір банківського рахунку з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам, і має право відмовити у відкритті банківського рахунку з підстав, встановлених законодавством, та з підстав ненадання відповідних документів, які мають бути чинними (дійсними) на момент їх подання, і включати всі необхідні ідентифікаційні дані. ПАТ «Банк Кредит Дніпро» відмовило ОСОБА_1 у відкритті поточного рахунку (картковий рахунок «Соціальна картка») та укладенні з ним відповідного договору банківського рахунку у зв`язку з неповідомленням позивачем свого номера телефону, що сторонами не заперечувалося. Разом з тим, номер телефону не відноситься до даних, що ідентифікують особу, його відсутність у клієнта не може бути підставою для відмови у відкритті банківського рахунку, оскільки таке застереження не міститься в жодному законному чи підзаконному актах, що регулюють спірні правовідносини. Зазначене свідчить про те, що працівниками банку неправомірно відмовлено позивачу в укладенні договору банківського рахунку та відкритті поточного рахунку. Таким чином, місцевий суд дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову у вказаній частині. Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов`язків, можна дійти висновку про те, що в разі невизнання споживачем права виробника (виконавця) послуг на укладення договору, таке право підлягає захисту судом на підставі пункту 1 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії. Оскільки позивач такої вимоги не заявляв, то відсутні підстави для задоволення позову в частині зобов`язання ПАТ «Банк Кредит Дніпро» укласти з ОСОБА_1 договір банківського рахунку та відкрити поточний рахунок. Враховуючи, що судом першої та апеляційної інстанцій не встановлено заподіяння відповідачем позивачу фізичного болю, душевних страждань, то відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди. При цьому, приймаючи таке рішення, апеляційний суд врахував, що позивач не надав будь-яких доказів на підтвердження розміру такої шкоди. Крім того, в ОСОБА_1 відсутні перешкоди для укладення договору банківського рахунку, однак він не з`являвся у судові засідання та до відділення банку, внаслідок чого суд дійшов висновок про те, що позивач фактично втратив інтерес до укладання спірного правочину.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
У лютому 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 березня 2017 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 жовтня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки він не просив визнати неправомірними дії працівників ПАТ «Банк Кредит Дніпро» щодо відмови в укладенні договору банківського рахунку та відкриття поточного рахунку. Правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року у справі 6-110цс12, на який безпідставно послався апеляційний суд, стосується застосування положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» щодо укладення договору на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії, тобто за наявності типового договору, умови якого набули юридично обов`язкового значення в силу актів цивільного законодавства. Природа правовідносин у цій справі є іншою, оскільки типового договору банківського рахунку не існує, між сторонами фактично виник переддоговірний спір, вирішення якого передбачене статтею 649 ЦК України. Обраний ним спосіб захисту щодо зобов`язання відповідача укласти договір банківського рахунку та відкрити картковий рахунок визначений у пункті 5 частини другої статті 16 ЦК України як примусове виконання обов`язку в натурі, а саме зобов`язання банку вчинити дії з відкриття рахунку, що є його прямим обов`язком. Суди попередніх інстанцій необґрунтовано відмовили в задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача надати запитувану ним у скаргах інформацію та про відшкодування моральної шкоди. В наданій йому відповіді банк зазначив про можливість ознайомлення з певною інформацією на його сайті, хоча він просив надати її в паперовому вигляді. Він не зобов`язаний зазначати розмір моральної шкоди, оскільки згідно зі статтею 23 ЦК України такий розмір повинен визначити суд. Крім того, апеляційний суд стягнув з нього на користь держави судовий збір, хоча він як споживач звільнений від його сплати на всіх стадіях цивільного процесу.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 28 березня 2018 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Печерського районного суду міста Києва.
 
20 квітня 2018 року справа № 757/46770/16-ц надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).
 
Відповідно до частини першої статті 303, частини першої статті 304 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України 2004 року.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.
 
Судами встановлено, що 17, 20 та 22 грудня 2014 року ОСОБА_1 звертався до відділення «Березинський» ПАТ «Банк Кредит Дніпро» з проханням відкрити поточний рахунок (картковий рахунок «Соціальна картка») та укласти з ним договір банківського рахунку, однак йому було відмовлено через неповідомлення контактного номера телефону. Вказані обставини сторонами не заперечувалися.
 
19 грудня 2014 року та 28 січня 2015 року ОСОБА_1 подав до ПАТ «Банк Кредит Дніпро» скарги, в яких просив: відновити його порушене право шляхом відкриття поточного рахунку у відділенні банку «Березинський»; повідомити у письмовій формі, чи є підставою для відмови у відкритті рахунку незазначення номера телефону, з наведенням відповідних обґрунтувань; надати інформацію про керівників банку, а також дні та місце прийому громадян керівниками філій банку у Дніпропетровській області; пояснити різницю між керівником відділення «Березинський» ПАТ «Банк Кредит Дніпро» ОСОБА_4 та начальником вказаного відділення ОСОБА_5; надіслати йому належним чином завірену копію статуту банку.
 
На скаргу позивача від 19 грудня 2014 року банк надав відповідь від 19 січня 2015 року, в якій зазначив про те, що згідно з пунктом 5.1 постанови Правління Національного банку України (далі - НБУ) від 14 травня 2013 року № 189 «Про затвердження Положення про здійснення банками фінансового моніторингу» банк зобов`язаний ідентифікувати клієнтів, які встановлюють ділові відносини з банком (відкривають рахунки, укладають договори). При відкритті рахунку клієнту - фізичній особі банк має право отримати відомості, викладені в Додатку № 4 до Положення про здійснення банками фінансового моніторингу - «Анкета клієнта - фізичної особи», пунктом 10 частини першої якої передбачено встановлення номера контактного телефону потенційного клієнта. Звернено увагу, що з переліком керівників ПАТ «Банк Кредит Дніпро» позивач має можливість ознайомитися на офіційному сайті банку: www. creclitdnepr .com.ua. Вказано, що керівником відділення банку «Березинське», розташованого за адресою: вулиця Березинська, 24, місто Дніпропетровськ, є начальник відділення - ОСОБА_4 . Телефони відділення НОМЕР_1 та НОМЕР_2. Повідомлено, що позивач може звернутися до будь-якого відділення ПАТ «Банк Кредит Дніпро» з метою відкриття рахунку за умови проведення ідентифікації, порядок якої встановлений нормативно-правовими актами НБУ.
 
Відповіддю від 13 березня 2015 року банком було надано інформацію, яку позивач запитував у скарзі від 28 січня 2015 року, та вказано, що при встановленні ділових стосунків з клієнтами, зокрема з метою відкриття їм рахунків, банк керується постановою Правління НБУ від 12 листопада 2003 року № 492 «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», а також суворо дотримується положень постанови Правління НБУ від 14 травня 2013 року № 189 «Про затвердження Положення про здійснення банками фінансового моніторингу». Стосовно надання пояснень з приводу повноважень начальника відділення банку «Березинське» ОСОБА_5 і начальника ОСОБА_4 відповідачем було повідомлено, що ОСОБА_5 звільнена із займаної посади, начальником відділення «Березинське» ПАТ «Банк Кредит Дніпро» призначений ОСОБА_4 . Працівник ОСОБА_2 є директором Дніпропетровського роздрібного регіонального центру № 1 ПАТ «Банк Кредит Дніпро», у зв`язку з чим вона уповноважена на представництво інтересів банку перед фізичними особами, зокрема щодо вирішення питань відкриття та обслуговування банківських рахунків, а також на підставі довіреності має право підписувати від імені банку листи та інші документи. Крім того, повідомлено, що відділення «Березинське» відноситься до Дніпропетровського роздрібного регіонального центру № 2 ПАТ «Банк Кредит Дніпро», директором якого є ОСОБА_6 , вказані графік та години прийому громадян, номер телефону. Звернено увагу, що з переліком керівників ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та з актуальною редакцією статуту банку позивач має можливість ознайомитися на офіційному сайті банку: www.creclitdnepr.com.ua.
 
Відповідно до частини першої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
 
Згідно із статтею 1067 ЦК України договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами. Банк зобов`язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам. Банк не має права відмовити у відкритті рахунка, вчинення відповідних операцій за яким передбачено законом, установчими документами банку та наданою йому ліцензією, крім випадків, коли банк не має можливості прийняти на банківське обслуговування або якщо така відмова допускається законом або банківськими правилами. У разі необґрунтованого ухилення банку від укладення договору банківського рахунка клієнт має право на захист відповідно до цього Кодексу.
 
Відповідно до частини другої статті 649 ЦК України розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору не на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, можуть бути вирішені судом у випадках, встановлених за домовленістю сторін або законом.
 
За загальним правилом під час укладення договорів діє принцип диспозитивності, який передбачає перш за все свободу волевиявлення сторін щодо вчинення правочину. Це узгоджується з положеннями статті 627 ЦК України, згідно з якою під поняттям «свобода договору» розуміється, що сторони є вільними: 1) в укладенні договору; 2) у виборі контрагента; 3) у визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Однак, виходячи з меж здійснення цивільних прав (стаття 13 ЦК України), у випадках, передбачених законом, реалізація абсолютного права на свободу волевиявлення щодо укладення договору може бути обмежена іншим суб`єктивним правом - вимагати укладення такого договору.
 
Оскільки однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України), то цей спосіб захисту опосередковує позовні вимоги про зобов`язання укласти договір.
 
За законом можливе спонукання до укладення договору за рішенням суду за умови виникнення переддоговірного спору, зокрема з підстав, коли обов`язковість укладення договору прямо передбачена законом. 
 
Вимога укладання договору банківського рахунку під час відкриття банком рахунку клієнта регламентується чинним законодавством та нормативно-правовими актами НБУ.
 
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. 
 
Згідно з частиною першою статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою.
 
Правовідносини, що виникають під час відкриття банками поточних рахунків клієнтів, регулюються Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженою постановою Правління НБУ 12 листопада 2003 року № 492, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Інструкція). 
 
Пунктом 1.8 Інструкції передбачено, що банки відкривають своїм клієнтам поточні рахунки за договором банківського рахунку. До поточних рахунків також належать карткові рахунки, що відкриваються для обліку операцій за платіжними картками відповідно до вимог цієї Інструкції.
 
Згідно з пунктом 6.1 Інструкції, якщо фізична особа не має в цьому банку рахунків, то відкриття поточного рахунку здійснюється в такому порядку: фізична особа пред`являє уповноваженому працівнику банку паспорт або інший документ, що посвідчує особу. Фізичні особи-резиденти додатково мають пред`явити документ, виданий органом державної податкової служби, що засвідчує їх реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків; фізична особа, яка займається підприємницькою діяльністю, зобов`язана також подати до банку копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, що містить відомості про фізичну особу, яка займається підприємницькою діяльністю; фізична особа, яка займається незалежною професійною діяльністю, зобов`язана також подати до банку копію документа, що підтверджує взяття на облік такої особи відповідним органом державної податкової служби; уповноважений працівник банку ідентифікує фізичну особу, яка відкриває рахунок, та підтверджує здійснення ідентифікації копіюванням вищезазначених документів у порядку, встановленому главою 2 цієї Інструкції; фізична особа заповнює заяву про відкриття поточного рахунку (додаток 5) та картку із зразками підписів (додаток 4). Зразки підписів засвідчуються підписом уповноваженого працівника банку; між фізичною особою і банком укладається договір банківського рахунку.
 
Як зазначено вище, ПАТ «Банк Кредит Дніпро» відмовило ОСОБА_1 у відкритті поточного рахунку та укладенні з ним відповідного договору банківського рахунку у зв`язку з неповідомленням позивачем свого номера телефону.
 
Банкам забороняється відкривати та вести анонімні (номерні) рахунки. Банки зобов`язані на підставі офіційних документів або засвідчених в установленому законодавством України порядку їх копій ідентифікувати клієнтів - власників рахунків/представників власників рахунків/осіб, які відкривають рахунки на користь третіх осіб у порядку, встановленому законодавством України з питань запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму. Рахунок клієнту відкривається лише після його ідентифікації банком (пункт 2.1 Інструкції).
 
Пунктом 2.3 Інструкції передбачено, що банк з метою ідентифікації резидентів має встановити, зокрема для фізичної особи - прізвище, ім`я та по батькові, дату народження, серію і номер паспорта (або іншого документа, що посвідчує особу), дату видачі та орган, що його видав; відомості про місце проживання або місце перебування фізичної особи, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта, в якому органами державної податкової служби зроблено відмітку про наявність права здійснювати будь-які платежі за серією та номером паспорта.
 
Згідно з пунктом 10 частини першої Додатку № 4 «Анкета клієнта - фізичної особи» до Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління НБУ 14 травня 2003 року № 189, номери контактного телефону та факсу надаються фізичними особами, які бажають укласти з банком договір, за їх наявності.
 
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що в цивільно-правових відносинах банк зобов`язаний укласти договір банківського рахунку з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам, та має право відмовити у відкритті банківського рахунку з підстав, встановлених законодавством, та з підстав ненадання відповідних документів, які мають бути чинними (дійсними) на момент їх подання, і містити всі необхідні ідентифікаційні дані.
 
Разом з тим номер телефону не відноситься до даних, що ідентифікують особу, а його відсутність у клієнта не може бути підставою для відмови у відкритті банківського рахунку, оскільки положення законодавства, що регулюють спірні правовідносини, не містить такого застереження, про що правильно вказав апеляційний суд.
 
Згідно з частинами першою-третьою статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
За змістом статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Щодо позовної вимоги про зобов`язання укласти договір банківського рахунку та відкрити картковий рахунок.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про визнання неправомірними дій працівників ПАТ «Банк Кредит Дніпро» щодо відмови в укладенні договору банківського рахунку та відкриття поточного рахунку і ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд, в порушення вищевказаних вимог процесуального законодавства, не звернув уваги на те, що така вимога позивачем не заявлялася всуді першої інстанції і не розглядалася цим судом.
 
При цьому, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині зобов`язання відповідача укласти з ним договір банківського рахунку та відкрити картковий рахунок, суд апеляційної інстанції не дослідив процедуру погодження між сторонами умов договору та безпідставно послався на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 10 жовтня 2012 року у справі 6-110цс12, який стосується обов`язку споживача житлово-комунальних послуг укласти письмовий договір з виконавцем послуг, тоді як у спірних правовідносинах сам позивач як споживач просить зобов`язати банк укласти з ним договір банківського рахунку.
 
Обраний позивачем спосіб судового захисту шляхом зобов`язання укласти договір, за умови виникнення переддоговірного спору, зокрема з підстав, коли обов`язковість укладення договору прямо передбачена законом, відповідає положенням статті 16 ЦК України, що узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 травня 2018 року у справі № 757/45133/15-ц (провадження № 14-114цс18). 
 
За наведених обставин, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позову у вказаній частині з посиланням на те, що позивач не заявляв вимоги про визнання договору укладеним.
 
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача надати повну та достовірну інформацію, запитувану у скаргах, та про відшкодування моральної шкоди, заподіяної неправомірними діями працівників банку.
 
Відповідно до частини другої статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
 
Згідно з частиною першою статті 5, частиною другою статті 7 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.
 
Отже, законодавство України у будь-яких правовідносинах захищає права громадянина на інформацію, яка йому потрібна у повсякденному житті, і тому таку інформацію повинна надати особа (юридична особа), яка нею володіє, у запитуваній громадянином формі.
 
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
 
Статтею 3 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.
 
Згідно зі статтею 4 Закону України «Про звернення громадян» до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.
 
Частиною першою статті 15 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
 
Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.
 
Згідно з частиною першою статті 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
 
Частиною другою статті 25 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом.
 
За змістом статей 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
 
Статтею 57 ЦПК України 2004 року передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
 
Згідно зі статтею 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
 
Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 179 ЦПК України 2004 року).
 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).
 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача надати повну та достовірну інформацію, запитувану у скаргах, та про відшкодування моральної шкоди, заподіяної неправомірними діями працівників банку, суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідач розглянув усі зазначені позивачем питання та надав на них вичерпну відповідь. Оскільки ПАТ «Банк Кредит Дніпро» не порушував прав та законних інтересів ОСОБА_1 , то відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, розмір якої не визначений позивачем на час розгляду справи.
 
Однак суди залишили поза увагою те, щоу відповідях, наданих на скарги позивача, банк, зокрема запропонував ОСОБА_1 ознайомитися з переліком керівників ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та з актуальною редакцією статуту банку на його офіційному сайті: www.creclitdnepr.com.ua, хоча такі дії розпорядника інформації не відповідають вищезазначеним нормам законодавства й порушують права ОСОБА_1 як споживача.
 
При цьому відповідач не надав доказів та переконливих обґрунтувань неможливості надати вказану інформацію у письмовій формі, як того просив позивач, тобто обмежив його право у виборі форм і джерел одержання інформації. 
 
Таким чином, при розгляді справи суд апеляційної інстанції не дотримався встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.
 
Тобто в порушення вимог статей 213, 214, 303, 304, 316 ЦПК України 2004 року апеляційний суд не перевірив правильність встановлення судом першої інстанції обставин справи, що мають значення для вирішення спору, не спростував належним чином доводів позивача про ненадання банком повної інформації, а також про те, що направлені йому листи мали формальний характер, не містили обґрунтованих висновків за наслідками перевірки викладених у скаргах фактів і суті прийнятого рішення, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову у вищевказаній частині.
 
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не виклав у достатній мірі мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»). 
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
В силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом встановлення фактичних обставин у справі, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції Верховного Суду, тому рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий апеляційний розгляд.
 
Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотриманняпринципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до апеляційного суду для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.
 
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам апеляційної скарги та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.
 
При цьому необхідно звернути увагу на те, що ОСОБА_1 як споживач, що звернувся до суду з позовом про захист своїх прав, звільнений від сплати судового збору на всіх стадіях цивільного процесу (при пред`явленні позову, поданні апеляційної та касаційної скарг), що узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18).
 
Верховний Суд врахував, що апеляційний суд не усунув порушень, допущених місцевим судом під час розгляду справи, а тому з метою процесуальної економії та з урахуванням повноважень апеляційного суду дійшов висновку, що справа підлягає направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 жовтня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | В. О. Кузнєцов
Судді: | В. М. Ігнатенко
| С. О. Карпенко
| В. А. Стрільчук
| М. Ю. Тітов