Постанова
Іменем України
 
10 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 334/1091/17
провадження № 61-29666св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Сімоненко В. М.,
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,
третя особа - ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2017 року у складі судді Турбіної Т. Ф. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 05 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Трофимової Д. А., 
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), за участю третьої особи - ОСОБА_3 , про визнання договору іпотеки недійсним.
Позов мотивований тим, що 13 червня 2008 року між ОСОБА_3 і ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено кредитний договір                                           № 014/17-39/1720-34, відповідно до якого ОСОБА_3 отримав кредитні кошти в сумі 46 900,00 дол. США для придбання квартири, процентна ставка 14 % річних, строк користування кредитом до 12 червня 2018 року.
На забезпечення виконання боргових зобов`язань за кредитним договором між позивачами та банком був укладений договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 . Також між ОСОБА_1 і банком укладено договір поруки від 13 червня 2008 року.
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2016 року поруку ОСОБА_1 за вказаним договором визнано припиненою.
Позивачі просили визнати недійсним договір іпотеки з тих підстав, з яких було визнано припиненою поруку ОСОБА_1, а саме через те, що іпотекодавці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не були повідомлені про укладення додаткової угоди № 4 між ОСОБА_3 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», якою пролонговано дію кредитного договору до 12 червня 2028 року. 
Позивачі звернулися до банку з пропозицією визнати з цих підстав договір іпотеки недійсним, однак банк відмовив у цьому, вказавши, що договір іпотеки буде діяти до повного виконання зобов`язання позичальником за основним договором.
Вважають, що відповідач і боржник укладаючи вказану додаткову угоду, діяли всупереч статті 19 Закону України «Про іпотеку», договір іпотеки не відповідає вимогам пункту 2 частини першої статті 18 Закону України «Про іпотеку», оскільки в ньому не зазначено зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання, посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання, що є істотними умовами, які повинен містити іпотечний договір.
Банком порушено вимоги пункту 3.1.6 договору іпотеки і не здійснено переоцінку предмета іпотеки, порушено пункти 9.3, 9.4 договору іпотеки і не дотримано норми частини четвертої статті 203 ЦК України щодо форми, в якій має вчинятися правочин.
Позивачі просили суд визнати договір іпотеки від 13 червня 2008 року недійсним в повному обсязі, скасувати накладену заборону на відчуження квартири, переданої в іпотеку.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2017 року у позові відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що договір іпотеки за змістом та формою відповідає нормам матеріального права, які були чинними на момент його укладення, статтям 572-577 ЦК України, статтям 1, 18 Закону України «Про іпотеку», і підстав для визнання його недійсним немає.
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції 
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 05 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює. Рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою та просить, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що боржник та банк уклали угоду про пролонгацію кредитного договору без відома та згоди позивачів; не провели переоцінку вартості предмета іпотеки; укладення додаткової угоди суперечить статті 19 Закону України «Про іпотеку».
У листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу, у яких ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суд установив, що 13 червня 2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 46 900,00 дол. США на строк до 12 червня 2018 року для придбання квартири. Процентна ставка за користування кредитом складає 14 % річних.
Згідно з пунктом 1.1.3.1 кредитного договору виконання зобов`язань позичальника за цим договором забезпечується іпотекою квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
13 червня 2008 року між ОСОБА_1 і банком було укладено договір поруки №014/17-39/1720-34/1, відповідно до умов якого ОСОБА_1 зобов`язалася відповідати за повне та своєчасне виконання позичальником боргових зобов`язань перед банком в повному обсязі таких зобов`язань.
На виконання пункту 1.1.3.1 кредитного договору між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено договір іпотеки від 13 червня 2008 року № 014/17-39/1720-34/1, предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в рівних частках.
30 січня 2009 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 укладена додаткова угода № 4 до кредитного договору від 13 червня 2008 року, відповідно до якої на період з 30 січня 2009 року до 29 січня 2010 року процентна ставка за користування кредитом складає 11 %, з 30 січня 2010 року встановлюється на попередньому рівні 14 % річних, а також було збільшено строк користування кредитом до 240 місяців і дата остаточного погашення кредиту 12 червня 2028 року.
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 06 вересня 2016 року, порука ОСОБА_1 визнана припиненою, оскільки установлення додатковою угодою до кредитного договору збільшеного строку кредитування без згоди поручителя збільшило обсяг відповідальності останнього.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про заставу», статей 1, 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем.
Відповідно до статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).
Відповідно до статті 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням.
Згідно з статтею 546 ЦК України застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553-559 ЦК України) не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки.
Позивачі посилаються також на невиконання банком умов пункту 3.1.6 договору іпотеки, яким передбачено, що у разі пролонгації кредитного договору іпотекодержателем здійснюється переоцінка предмету іпотеки.
Проте, загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтею 203 ЦК України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Як на підставу недійсності договору іпотеки позивачі посилаються на його невідповідність вимогам частини четвертої статті 203 ЦК України, яка встановлює, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та пунктом 2 частини першої статті 18 Закону України «Про іпотеку».
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити істотні умови, зокрема, зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання.
Частиною другою статті 18 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних у частині першій цієї статті істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.
Суди встановили, що спірний договір іпотеки укладений з дотриманням всіх вимог закону, в тому числі пункту 2 частини першої статті 18 Закону України «Про іпотеку». Договір іпотеки укладено в письмовій формі, він підписаний всіма сторонами, посвідчений в нотаріальному порядку, до Державного реєстру іпотек внесено відповідний реєстраційний запис. Іпотечний договір містить всі істотні умови, в тому числі зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання, посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання.
Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.
Згідно з умовами пункту 1.1 договору іпотеки, цей договір забезпечує вимоги іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору від 13 червня 2008 року № 014/17-39/1720-34, укладеного між банком і боржником, а також додаткових угод до нього, що можуть бути укладені в подальшому, за умовами якого боржник зобов`язується перед іпотекодержателем повернути кредит в розмірі 46 900,00 доларів США, сплатити проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку (пеню, штрафи), в розмірі, строки та у випадках, передбачених кредитним договором, а також виконати інші умови кредитного договору.
Частиною 4 статті 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Строк дії спірного договору іпотеки визначений у розділі 7, відповідно до змісту якого іпотека є дійсною до припинення основного зобов`язання. Згідно з пунктом 7.2 договору, право іпотеки, та відповідно і цей договір, припиняє чинність у разі припинення боргового зобов`язання, забезпеченого іпотекою, знищення (втрати) предмета іпотеки, якщо іпотекодавці не замінили або не відновили предмет іпотеки, реалізації предмета іпотеки, набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, розірвання цього договору за угодою сторін, в інших випадках, передбачених законодавством.
Визначений у пункті 9.3 спірного договору іпотеки порядок внесення змін і доповнень до договору іпотеки, в повній мірі відповідає положенням статті 19 Закону України «Про іпотеку».
Згідно з пунктом 9.4 договору іпотеки, сторони дійшли згоди, що у разі внесення змін до кредитного договору щодо зміни розміру процентів по кредиту (в тому числі при їх збільшенні) до цього договору зміни не вносяться і розмір процентів у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки підтверджуватиметься відповідними угодами про внесення змін до кредитного договору.
Встановивши, що договір іпотеки за змістом та формою відповідає нормам матеріального права, які були чинними на момент його укладення, статтям   572-577 ЦК України, статтям 1,18 Закону України «Про іпотеку», суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у позові.
Доводи касаційної скарги про те, що боржник та банк уклали угоду про пролонгацію кредитного договору без відома та згоди позивачів; не провели переоцінку вартості предмета іпотеки; укладення додаткової угоди суперечить статті 19 Закону України «Про іпотеку», висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.
При вирішенні справи суди правильно визначили характер правовідносин між сторонами, вірно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 05 жовтня 2017 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           С. Ю. Мартєв
 
Є. В. Петров
 
В. М. Сімоненко