ф
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 жовтня 2019 року 
Київ
справа №826/20339/15
адміністративне провадження №К/9901/14629/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,
суддів: Єресько Л.О., Солокова В.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державної фіскальної служби України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 вересня 2018 року (головуючий суддя Арсірій Р. О., судді: Кузьменко В. А., Огурцов О. П.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2019 року (головуючий суддя Собків Я.М., судді: Ісаєнко Ю. А., Файдюк В. В. ) у справі №826/20339/15 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про скасування наказу №580 від 06 серпня 2015 року,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних- вимог та їх обґрунтування.
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернувся до суду першої інстанції з позовом до Державної фіскальної служби України про скасування наказу №580 від 06 серпня 2015 року.
Позовні вимоги мотивовані тим, що оскаржуваний наказ підлягає скасуванню як протиправний, оскільки прийнятий з істотними порушеннями порядку призначення та проведення службового розслідування, порядку притягнення до дисциплінарної відповідальності, за відсутності в діях ОСОБА_1 складу дисциплінарного проступку, а відтак притягнення останнього до дисциплінарної відповідальності є незаконним та таким, що не відповідає нормам чинного законодавства України.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 вересня 2018 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2019 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано незаконним та скасовано наказ Державної фіскальної служби України від 06 серпня 2015 року № 580.
Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що позивач був неналежним чином повідомлений про закінчення щодо нього службового розслідування та не мав можливості ознайомитися з актом службового розслідування, оскільки вказане повідомлення 20 липня 2015 року скероване відповідачем за адресою реєстрації позивача, проте, наказом №2161-о від 13 липня 2015 року позивача увільнено від виконання обов`язків першого заступника у зв`язку з мобілізацією до «Одеса-2».
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги.
У касаційній скарзі скаржник вказує на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувані рішення скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних повністю.
Скаржник стверджує, що судом апеляційної інстанції не надано належної правової оцінки тому, що фактично дисциплінарне стягнення до позивача застосовано не було, що свідчить про відсутність порушеного права позивача.
Скаржник заявляв клопотання про розгляд справи за його участі.
Позиція інших учасників справи.
Від позивача до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому позивач просить відмовити у задоволенні касаційної скарги Державної фіскальної служби України, а рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.
Позивач заявляв клопотання про розгляд справи за його участі
Рух касаційної скарги.
Ухвалою Верховного Суду від 12 червня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Державної фіскальної служби України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 вересня 2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2019 року у справі №826/20339/15 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про скасування наказу №580 від 06 серпня 2015 року.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 30 вересня 2019 року зазначену адміністративну справу призначив до розгляду.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи.
ОСОБА_1 з 20 січня 2015 року перебував на посаді першого заступника начальника Київської міської митниці ДФС.
На виконання розпорядження ДФС від 07 липня 2015 року №187-р "Про проведення службового розслідування" комісією у період з 08 липня 2015 року по 20 липня 2015 року проведено службове розслідування стосовно позивача за фактом недодержання законодавства про державну службу, за результатами якого складено акт від 20 липня 2015 року №2249/99-99-08-02-01-21-2.
Службовим розслідуванням встановлено факт надзвичайної події - бійки між позивачем та в.о. начальника Київської міської митниці ДФС ОСОБА_2 . За фактом отримання ОСОБА_2 легких тілесних ушкоджень СВ Солом`янського РУ ГУ МВС України у м. Києві 27 червня 2015 року внесено до ЄРДР відповідні відомості за №12015100090006218 та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення передбаченого частиною першою статті 125 КК України.
Постановою СВ Солом`янського РУ ГУ МВС України у м. Києві від 08 травня 2015 року закрито кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.
Наказом № 580 від 06 серпня 2015 року встановлено, що за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, яке виразилось у неналежній поведінці державного службовця під час взаємовідносин із колегами та спонуканні державного службовця до вчинення незаконних дій, тобто порушення вимог статті 5 Закону України "Про державну службу", статті 38 Закону України "Про запобігання корупції", п.1.4 Посадової інструкції, на підставі п.п. 4.3, 4.7 Посадової інструкції та п. 8 Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 червня 2000 року №950, перший заступник начальника Київської міської митниці ДФС ОСОБА_1 заслуговує на притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з посади.
У зв`язку з наведеним, вважаючи дії Державної фіскальної служби України протиправними, та не погоджуючись з оскаржуваним наказом, позивач звернувся до суду.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмолено повністю.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 жовтня 2015 року скасовано. Позовні вимоги задоволено.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09 листопада 2016 року касаційну скаргу Державної фіскальної служби України задоволено частково, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 жовтня 2015 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд.
В ухвалі Вищий адміністративний суд України вказав про необхідність дослідити дотримання відповідачем норми чинного законодавства щодо проведення службового розслідування, обставини які б підтверджували чи спростували отримання позивачем вчасно повідомлення про закінчення стосовно нього службового розслідування та можливість ознайомлення з актом службового розслідування.
Джерела права й акти їх застосування.
Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно пункту 342.6 статті 342 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правовий статус посадових осіб контролюючих органів, їх права та обов`язки визначаються Конституцією України, цим Кодексом та Митним кодексом України, а в частині, що не регулюється ними, - Законом України "Про державну службу" та іншими законами.
Відповідно до п. 342.4 цієї ж статті цього ж Кодексу у вказаній редакції посадові особи контролюючих органів є державними службовцями.
До 01 травня 2016 року Порядок притягнення до дисциплінарної відповідальності державних службовців регламентувався Кодексом законів про працю України та Законом України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ.
Нормами статті 14 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ встановлені особливості дисциплінарної відповідальності державних службовців. Дисциплінарні стягнення застосовуються до державного службовця за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, порушення обмежень, пов`язаних з проходженням державної служби, а також за порушення правил професійної етики, інший вчинок, який порочить його як державного службовця або дискредитує державний орган, в якому він працює.
До службовців, крім дисциплінарних стягнень, передбачених чинним законодавством про працю України, можуть застосовуватися такі заходи дисциплінарного впливу: 1) попередження про неповну службову відповідність; 2) затримка до одного року у присвоєнні чергового рангу або у призначенні на вищу посаду.
Згідно статті 147 Кодексу законів про працю України, затвердженого Законом від 10 грудня 1971 року № 322-VIII, в редакції із змінами, внесеними згідно із Законом від 25 червня 2009 року № 1574- VI, яка була чинною на момент накладення на позивача стягнень (надалі - КЗпП України), за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.
За правилами пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) трудовий договір може бути розірвано з керівником підприємства, установи, організації (філії, представництва, відділення, іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також із службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами державної контрольно-ревізійної служби та органів контролю за цінами за одноразове грубе порушення трудових обов`язків.
З огляду на те, що звільнення на підставі пункту 1 статті 41 КЗпП України за своєю природою є дисциплінарним, то воно має здійснюватися з дотриманням порядку і строків, викладених у статтях 148, 149 КЗпП України.
Згідно статті 148 цього ж Кодексу дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.
Вимогами статті 149 вищевказаного Кодексу визначено порядок застосування дисциплінарних стягнень. Так, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.
За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.
При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок і попередню роботу працівника.
Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.
Згідно з частинами першою, дев`ятою - одинадцятою статті 69 Закону України «Про державну службу» для здійснення дисциплінарного провадження з метою визначення ступеня вини, характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку утворюється дисциплінарна комісія з розгляду дисциплінарних справ (далі - дисциплінарна комісія). 
Дисциплінарна комісія розглядає дисциплінарну справу державного службовця, сформовану в установленому цим Законом порядку.
Результатом розгляду дисциплінарної справи є пропозиція Комісії або подання дисциплінарної комісії, які мають рекомендаційний характер для суб`єкта призначення.
Суб`єкт призначення протягом 10 календарних днів зобов`язаний прийняти рішення на підставі пропозиції Комісії або подання дисциплінарної комісії або надати вмотивовану відмову протягом цього строку.
Частиною третьою статті 73 вказаного Закону встановлено, що результатом розгляду дисциплінарної справи є пропозиції Комісії, подання дисциплінарної комісії у державному органі, які мають рекомендаційний характер для суб`єкта призначення.
Відповідно до частини першої статті 75 Закону України «Про державну службу» перед накладенням дисциплінарного стягнення суб`єкт призначення повинен отримати від державного службовця, який притягається до дисциплінарної відповідальності, письмове пояснення. Відмова надати пояснення не перешкоджає здійсненню дисциплінарного провадження та накладенню на державного службовця дисциплінарного стягнення.
Рішення про накладення на державного службовця дисциплінарного стягнення чи закриття дисциплінарного провадження приймає суб`єкт призначення протягом 10 календарних днів з дня отримання пропозицій Комісії, подання дисциплінарної комісії у державному органі. Рішення оформляється відповідним актом суб`єкта призначення. У рішенні, яке оформляється наказом (розпорядженням), зазначаються найменування державного органу, дата його прийняття, відомості про державного службовця, стислий виклад обставин справи, вид дисциплінарного проступку і його юридична кваліфікація, вид застосованого дисциплінарного стягнення (частини перша і друга статті 77 Закону України «Про державну службу»).
За частиною п`ятою статті 74 Закону України «Про державну службу» дисциплінарне стягнення до державного службовця застосовується не пізніше шести місяців з дня виявлення дисциплінарного проступку, без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування у відпустці, а також не застосовується, якщо минув один рік після його вчинення.
Згідно з частиною першою статті 77 вказаного Закону рішення про накладення на державного службовця дисциплінарного стягнення чи закриття дисциплінарного провадження приймає суб`єкт призначення протягом 10 календарних днів з дня отримання пропозицій Комісії, подання дисциплінарної комісії у державному органі. Рішення оформляється відповідним актом суб`єкта призначення.
За змістом пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, пункту 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.
Згідно з п.п третім пункту 4 Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 червня 2000 року №950 (далі - Порядок) період проведення службового розслідування не включає час тимчасової втрати працездатності особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно якої проводиться таке розслідування, час її перебування у відпустці або службовому відрядженні чи відсутності з інших причин, час отримання інформації, що стосується предмета службового розслідування, від установ, підприємств, організацій інших держав, а також час ознайомлення такою особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та керівником органу, в якому вона працює, з актом службового розслідування.
Пунктом 11 Порядку встановлено, що рішення за результатами службового розслідування може бути оскаржено особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, згідно із законодавством.
Оцінка Верховного Суду висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи.
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить із такого.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають застосуванню правила статті 341 КАС України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. При цьому, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з частиною третьою статті 211 КАС України (в редакції чинній до 15 грудня 2017 року) підставами касаційного оскарження є порушення судом норм матеріального чи процесуального права, що кореспондує нормі частини 4 статті 328 КАС України (в редакції чинній після 15 грудня 2017 року).
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень на момент їх ухвалення визначалися статтею 159 КАС України (в редакції чинній до 15 грудня 2017 року), відповідно до якої судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Предметом судового контролю у даному провадженні є наказ № 580 від 06 серпня 2015 року, яким за висновками проведеного службового розслідування, доведено до відома, що за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, яке виразилось у неналежній поведінці державного службовця під час взаємовідносин із колегами та спонуканні державного службовця до вчинення незаконних дій, тобто порушення вимог статті 5 Закону України "Про державну службу", статті 38 Закону України "Про запобігання корупції", пункту 1.4 Посадової інструкції, на підставі п.п. 4.3, 4.7 Посадової інструкції та пункту 8 Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 червня 2000 року №950, перший заступник начальника Київської міської митниці ДФС ОСОБА_1 заслуговує на притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з посади.
Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з пунктом 2 наказу ДФС від 06 серпня 2015 року № 580 «Про результати службового розслідування» визначено, що питання щодо накладення дисциплінарного стягнення буде вирішуватися після виходу ОСОБА_1 на роботу. Тобто, ДФС при винесенні оскаржуваного наказу враховано факт призвання позивача на військову службу по мобілізації та наказ начальника Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 13 липня 2015 року № 380-ос «По особовому складу» та наказ ДФС від 21 липня 2015 року № 2161-0 «Про увільнення від виконання обов`язків ОСОБА_1 ». Редакція цього пункту наказу свідчить про подальший розгляд питання ДФС з урахуванням обставин щодо накладення дисциплінарного стягнення. Суд погоджується з доводами скаржника про те, що фактично дисциплінарне стягнення до позивача застосовано не було. 
Пунктом 9 Порядку встановлено, що акт службового розслідування підписується членами комісії та подається на розгляд керівника органу державної влади (посадової особи), який прийняв рішення щодо проведення службового розслідування, в одному примірнику. 
Перед поданням на розгляд, з актом службового розслідування ознайомлюються особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно якої проведено службове розслідування, та керівник органу, в якому вона працює.
Про дату і місце ознайомлення з актом службового розслідування зазначені особи повідомляються за день до його проведення.
Під час ознайомлення з актом службового розслідування зазначені особи можуть висловити свої зауваження, які додаються до акта.
У разі коли під час ознайомлення з актом службового розслідування до нього не висловлені зауваження або зазначені особи не прибули у визначений для ознайомлення час без поважних причин та не повідомили комісії про причини своєї відсутності у день ознайомлення, акт службового розслідування вважається таким, що не має зауважень, про що складається відповідний акт, який додається до акта службового розслідування.
Особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно якої проведено службове розслідування, повинна підписати акт службового розслідування, а у разі відмови її підписати члени комісії складають відповідний акт, який додається до акта службового розслідування.
Відповідно до матеріалів справи, не зважаючи на відсутність ОСОБА_1 у зв`язку із мобілізацією з 13 липня 2015 року службове розслідування відносно нього не зупинялося та тривало до 20 липня 2015 року після чого складено акт службового розслідування від 20 липня 2015 року №2249/99-99-08-02-01-21-2. В подальшому листом від 20 липня 2015 року №7011/17-99-99-0802-01-14 на домашню адресу позивача, відповідач направив вказаний акт, в період його перебування по мобілізації в оперативно-бойовій прикордонній комендатурі «Одеса-2». Повідомлення про дату, місце та час ознайомлення з актом службового розслідування, ОСОБА_1 не отримав. Тому позивач не був своєчасно повідомлений про закінчення відносно нього службового розслідування та про можливість ознайомитися з актом службового розслідування та надати на нього свої зауваження.
При цьому відповідач був обізнаний про перебування на службі позивача. З метою належного проведення службового розслідування, відібрання пояснення та ознайомлення з актом службового розслідування, відповідач належних заходів не вжив, як то відрядження уповноваженої особи на такі дії до місця служби позивача чи надати відповідне доручення за місцем його служби.
При цьому критерій урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення випливає з принципу гласності прийняття рішень. Державна фіскальна служба України як орган державної влади зобов`язана застосовувати цей критерій у процесі прийняття рішення, особливо якщо воно матиме несприятливі наслідки для особи. 
На думку суду, можливість надати пояснення для позивача не є церемоніальною, а спрямована на забезпечення права особи почути інформацію, яка розглядається стосовно нього і впливає на результати прийнятого рішення, та висловити свої аргументи. Особа, щодо якої приймається рішення, має право бути вислуханою, наводити доводи та докази на підтвердження своїх аргументів.
Резолюцією (77) 31 про захист особи відносно актів адміністративних органів, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 28 вересня 1977 року, було визначено п`ять основних принципів, у тому числі серед них й право бути вислуханим. Право бути вислуханим є одним із фундаментальних принципів справедливої процедури й означає забезпечення особі можливості надавати адміністративному органу факти й аргументи у справі. Право бути вислуханим має бути забезпечене насамперед у справах, де передбачається прийняття "несприятливих" адміністративних актів, тобто таких, які негативно впливають на права, свободи та законні інтереси відповідної особи.
За таких обставин суд вважає, що спірне рішення прийнято без дотримання потрібного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо неналежного повідомлення позивача про закінчення щодо нього службового розслідування та можливістю ознайомитися з актом, оскільки вказане повідомлення 20 липня 2015 року було скероване відповідачем за адресою реєстрації позивача, хоча наказом (№2161-о) відповідача позивача з 13 липня 2015 року було увільнено від виконання обов`язків першого заступника у зв`язку з мобілізацією до «Одеса-2».
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
Оцінюючи доводи касаційних скарг, Верховний Суд виходить з того, що судами попередніх інстанції було надано належну правову оцінку доводам, наведеним сторонами під час судового розгляду справи. Жодних нових доводів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного судового рішення, у касаційній скарзі не зазначено.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України (в чинній редакції) суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги залишає судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Частиною першою статті 350 КАС України (в чинній редакції) передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Враховуючи вищенаведене, відповідно до частини першої статті 350 КАС України (в чинній редакції) суд касаційної інстанції вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки судом не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.
З огляду на викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій є правильними, обґрунтованими, підстави для скасування судових рішень відсутні.
Висновки щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки Верховний Суд не змінює судові рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 КАС України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Державної фіскальної служби України залишити без задоволення.
2. Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 вересня 2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач:                                                                                А.Г. Загороднюк
Судді                                                                                                     Л.О. Єресько
                                                                                                    В.М. Соколов