Постанова
Іменем України
 
06 листопада 2019 року 
м. Київ
справа № 755/8142/18
провадження № 61-5097св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Організація об`єднання громадян Центр захисту дітей «Наші діти»,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Романцова Тетяна Володимирівна, на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 вересня 2018 року у складі судді Галагана В. І. та постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Рубан С. М., Желепи О В., Іванченка М. М.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Організації об`єднання громадян Центр захисту дітей «Наші діти» (далі - ООГ ЦЗД «Наші діти») про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.
Позовна заява мотивована тим, що 16 лютого 2015 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду сімейного вихователя до ООГ ЦЗД «Наші діти» на підставі наказу від 16 лютого 2015 року № 10-к.
27 квітня 2018 року ООГ ЦЗД «Наші діти» видала наказ № 17-к про припинення трудового договору, відповідно до якого позивача звільнено з посади сімейного вихователя у зв`язку зі скороченням штату та зміною організаційної структури ООГ ЦЗД «Наші діти».
Позивач вказувала, що її звільнення незаконне та безпідставне, оскільки наказ від 14 лютого 2018 року № 07-к підписаний особою, яка не мала повноважень на його підписання. Крім того, вказаний наказ не містить підтвердження змін в організації праці та виробництва, відсутнє підтвердження скорочення чисельності або штату працівників. Разом з тим, наказ від 27 квітня 2018 року № 17-к про звільнення є незаконним, оскільки він був виданий на підставі наказу від 14 лютого 2018 року № 07-к. У зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці роботодавець не запропонував працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.
Посилаючись на те, що звільнення відбулося з порушенням норм трудового законодавства, ОСОБА_1 просила суд визнати незаконними 
та скасувати накази від 14 лютого 2018 року № 07-к та від 27 квітня 
2018 року; поновити її на посаді сімейного вихователя ООГ ЦЗД «Наші діти»; стягнути з відповідача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 7 317 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 вересня 
2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що правові підстави для визнання незаконними та скасування наказів від 14 лютого 2018 року 
№ 07-к та від 27 квітня 2018 року № 17-к про звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України; поновлення позивача на посаді сімейного вихователя ООГ ЦЗД «Наші діти», стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу відсутні, оскільки не вбачається порушень в процедурі винесення оспорюваних наказів.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 вересня 2018 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що наказ № 07-к 
від 14 лютого 2018 року «Про зміни в організації праці та виробництва», яким скорочено посаду відповідача «сімейний вихователь» винесено з дотриманням вимог закону, тому відсутні правові підстави для скасування оскаржуваного наказу № 17-к від 27 квітня 2018 року про звільнення позивача у зв`язку із скороченням штату та зміною організаційної структури. Крім того, доведено до відома позивача про надання їй відповідачем подальших гарантій як особі, яка має статус опікуна, про подальше матеріальне заохочення, порядок та умови якого будуть прописані в окремому локальному документі.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат 
Романцова Т. В., просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не врахований пункт 12 Типового положення про Центр захисту дітей «Наші діти», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2009 року № 1421 (далі - Положення № 1421), відповідно до якого Центр забезпечує проживання сімейних груп, опікунів, прийомних батьків, батьків-вихователів, дітей. У наказі від 14 лютого 2018 року № 07-к відповідачем неправомірно поєднані дві окремі статутні норми як «сімейна група» та «сім`я опікунів», в яких сімейні вихователі є штатними працівниками, а опікуни знаходяться поза штатом Центру.
Судами не взято до уваги, що  ігноровано той факт, що ООГ ЦЗД «Наші діти» позивачу не було запропоновано наявну посаду вихователя з урахуванням його освіти, кваліфікації та досвіду роботи. Позивач відмовилася від підписання цивільно-правової угоди з ООГ ЦЗД «Наші діти», оскільки на особу, що виконує роботу (надає послуги) за цивільно-правовою угодою не поширюються внутрішні накази та посадові інструкції Центру, тобто відсутня персональна відповідальність за життя дітей групи.
Також суди попередніх інстанцій не врахували той факт, що позивач є опікуном, що має під опікою дітей до 14 років, на якого поширено гарантії, передбачені статтею 186-1 КЗпП України.
Висновки судів про те, що позивач здійснювала повноваження (виконувала обов`язки) щодо належного утримання, виховання та розвитку дітей, а не роботу (трудову функцію) в межах режиму роботи ООГ ЦЗД «Наші діти» з підпорядкуванням правилам внутрішнього трудового розпорядку не відповідає фактичним обставинам справи.
На момент звільнення позивач виконувала обов`язки сімейного вихователя сімейної групи № 4 стосовно кількох дітей ООГ ЦЗД «Наші діти», над якими не було оформлено опіки, та які не мали статусу дитини-сироти та дитини позбавленої батьківського піклування.
Суди не надали належної оцінки тому доводу, що відповідач намагався замінити трудові відносини цивільно-правовими, та тому, що відповідачу не запропоновано будь-якої наявної вакансії за її кваліфікацією, які були в ООГ ЦЗД «Наші діти»згідно з штатним розписом.
Доводи інших учасників справи
У серпні 2018 року ООГ ЦЗД «Наші діти» подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для їх скасування відсутні.
У вересні 2019 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат 
Романцова Т. В., подала відповідь на відзив, в якому просила скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу.
Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2009 року № 1421 затверджено Типове положення про центр захисту дітей «Наші діти», відповідно до якого Центр захисту дітей «Наші діти» - заклад соціального захисту дітей, призначений для перебування дітей віком до 18 років і надання їм комплексної соціальної, психологічної, педагогічної, медичної та інших видів допомоги. Центр утворюється, реорганізується та ліквідується структурним осередком Німецько-Польсько-Українського товариства в Україні. Центр є юридичною особою і діє на підставі Положення.
12 лютого 2015 року між ООГ ЦЗД «Наші діти» та ОСОБА_1 укладений контракт, відповідно до умов якого остання приймається на роботу 
в ООГ ЦЗД «Наші діти» на посаду сімейного вихователя з 16 лютого 
2015 року із випробувальним терміном три місяці. Цей контракт є безстроковим трудовим договором.
13 листопада 2017 року розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 622 ОСОБА_1 призначено опікуном над малолітньою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що мати ОСОБА_3 позбавлена батьківських прав на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 червня 2016 року. Батько ОСОБА_4 помер. Відповідальність за збереження житла її підопічної, покладено на ОСОБА_1 
16 листопада 2017 року розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 631 ОСОБА_1 призначено опікуном над малолітньою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку з тим, що мати ОСОБА_6 та батько ОСОБА_7 позбавлені батьківських прав на підставі рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 листопада 2005 року, та покладено відповідальність за збереження житла її підопічної.
07 грудня 2017 року розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 860 ОСОБА_1 призначено піклувальником над неповнолітнім ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та покладено відповідальність за збереження житла її підопічного. 
26 грудня 2017 року розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 709 сімейного вихователя ОСОБА_1 призначено опікуном над малолітньою ОСОБА_9 , 
ІНФОРМАЦІЯ_5 , у зв`язку з тим, що мати ОСОБА_9 позбавлена батьківських прав на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 серпня 2017 року. На момент оформлення опіки 
ОСОБА_10 свого житла та майна не мала.
14 лютого 2018 року ООГ ЦЗД «Наші діти» видано наказ № 07-к «Про зміни в організації праці та виробництва», яким для приведення у відповідність структури ООГ ЦЗД «Наші діти»вимогам «Типового положення», 30 квітня 2018 року виведено із штату посади сімейних вихователів, які за своєю правовою природою є опікунами та/або батьками-вихователями, що відповідно до пункту 15 «Типового положення» проживають разом з дітьми і виконують обов`язки з утримання та виховання згідно з вимогами законодавства, але не є штатними працівниками центру.
14 лютого 2018 року сімейний вихователь ООГ ЦЗД «Наші діти»
ОСОБА_1 була ознайомлена з наказом № 07-к «Про зміни в організації праці та виробництва з 01 травня 2018 року в зв`язку із вивільненням та скороченням посад сімейних вихователів» та відмовилась його підписати.
27 квітня 2018 року наказом ООГ ЦЗД «Наші діти» № 17-к/1 «Про припинення трудового контракту» сімейного вихователя ОСОБА_1 звільнено 
30 квітня 2018 року у зв`язку із скороченням штату та зміною організаційної структури. З наказом від 27 квітня 2018 року № 17-к/1 ОСОБА_1 ознайомлена 27 квітня 2018 року. Вихідна допомога виплачена у розмірі 9 940 грн.
Також суди встановили, що листом ООГ ЦЗД «Наші діти» від 04 травня 
2018 року повідомлено Службу у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, що з 01 травня 2018 року у ООГ ЦЗД «Наші діти»посада сімейного вихователя була скорочена у зв`язку зі зміною в організації праці та виробництва з дотриманням вимог чинного законодавства. Для стимулювання належного виконання обов`язків опікунів/піклувальників та задля дотримання умов виплати допомоги на дітей, над якими встановлено опіку/піклування засновник прийняв рішення про виплату грошової винагороди для опікунів/піклувальників на постійній основі. Для реалізації даного рішення їм було запропоновано укласти договір про надання послуг. ОСОБА_1 відмовилась від укладення зазначеного договору, тому відсутні підстави для продовження співпраці з вищевказаною особою.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Однак, зазначеним вимогам закону судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 
10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 статті 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Згідно з частиною першою статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Статтею 49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.
При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами в їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.
Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Заявляючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вказувала, що відповідачем відповідно до положень частини другої статті 40, частини третьої 
статті 49-2 КЗпП України не було при звільненні запропоновано наявну посаду вихователя з урахуванням освіти, кваліфікації та досвіду роботи позивача.
Вказані доводи про порушення зазначених норм трудового законодавства при звільненні ОСОБА_1 знайшли своє підтвердження.
Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, не встановив, чи пропонував роботодавець позивачу наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду за відповідною спеціальністю чи іншу вакантну посаду, яку ОСОБА_1 може виконувати відповідно до її освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Висновок суду першої інстанції про те, що позивачу доведено до відома, що їй буде надано у подальшому гарантії як особі, яка має статус опікуна, матеріальне заохочення тощо не є належним виконанням обов`язку роботодавця відповідно до частини першої статті 40 КЗпП України, оскільки вказані гарантії і заохочення не можуть замінювати встановлені трудовим законодавством гарантії для працівників при звільненні.
Крім того, суди не надали належної оцінки штатному розпису ООГ ЦЗД «Наші діти», затвердженому 31 січня 2018 року, який містить посади вихователів та сімейних вихователів.
Суди не врахували, що пропозиція роботодавця укласти договір про надання послуг не є виконанням обов`язку роботодавця, визначеного статтею 49-2 КЗпП України щодо запропонування працівнику наявної на підприємстві роботи.
Крім того, виконання обов`язків за трудовим договором для працівника забезпечує поширення на нього дію трудового законодавства та встановлені цим законодавством права для працівників (оплата тимчасової непрацездатності, оплачувана відпустка тощо).
Отже, зміна умов праці шляхом звільнення з посади працівника та пропонування укласти цивільно-правову угоду без дотримання гарантій, передбачених статтями 40, 42, 49-2 КЗпП України, не є належним виконанням власником норм трудового законодавства та суперечить визначеним законом гарантіям, які діють під час такого звільнення.
При цьому, також не є правильним висновок судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_1 здійснювала повноваження щодо належного утримання, виховання та розвитку дітей, а не роботу (трудову функцію) в межах режиму роботи ООГ ЦЗД «Наші діти».
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до пункту 1. 1 трудового контракту від 12 лютого 2015 року ОСОБА_1 прийнята на роботу на підставі безстрокового трудового договору.
Згідно з пунктом 1.2 трудового контракту від 12 лютого 2015 року між роботодавцем і працівником виникли трудові відносини.
Таким чином, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що ОСОБА_1 не виконувала трудову функцію, не ґрунтуються на матеріалах справи.
Крім того, відповідно статті 52 Конституції України утримання та виховання дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, покладається на державу.
Відповідно до статті 186-1 КЗпП України гарантії, встановлені статтями 56, 176, 177, частинами третьою-восьмою статті 179, статтями 181, 182, 182-1, 184, 185, 186 цього Кодексу, поширюються також на батьків, які виховують дітей без матері (в тому числі в разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також на опікунів (піклувальників), одного з прийомних батьків, одного з батьків-вихователів.
Отже, вирішуючи спір у справі, суди також не врахували вказані норми права та не перевірили дотримання роботодавцем при звільненні позивача встановлених державою гарантій для працівника, який має під опікою дітей до 14 років.
Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зав`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, тому суд касаційної інстанції позбавлений можливості усунути вказані недоліки і перевірити доводи відповідача, оскільки вони потребують встановлення обставин, які не були встановлені судом.
Оскільки судами попередніх інстанцій порушено норми матеріального та процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, не досліджено зібрані у справі докази, а суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, тому відсутні правові підстави для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень.
Відповідно до пункту 1 частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Враховуючи зазначене, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Романцова Тетяна Володимирівна, задовольнити частково.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 вересня 
2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 
2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                     В. С. Висоцька
Судді                                                                                                 А. І. Грушицький
І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська